Skriftserien publiserer avhandlinger, samt rapporter og lignende som er skrevet av ansatte knyttet til OsloMet - storbyuniversitetet. Fulltekst for avhandlinger publisert fra og med 2025 kan finnes i Nasjonalt vitenarkiv. Fra 2025 kan trykte utgaver av avhandlinger bestilles via fakultetet. Hvis det er noe annet som ønskes i trykt utgave, send en forespørsel til ub.forskningsstotte@oslomet.no så skal vi se på saken. ISSN: HiOA Avhandling: 1893-0476 HiOA Rapport: 1892-9648 HiOA Tema: 1893-0425 HiOA Småskrift: 1893-4609 OsloMet Rapport: 2535-5228 OsloMet Tema: 2535-5511 OsloMet Avhandling: 2535-471X OsloMet Skriftserie: 2535-6984
Evaluering universitetsskoler 2021 – 2025
Denne evalueringen tar for seg samarbeidet OsloMet ved fakultet for Lærerutdanning og internasjonale studier (LUI), Institutt for grunnskole- og faglærerutdanning (GFU) har hatt med 17 universitetsskoler i kommunene Asker, Bærum, Lillestrøm, Lørenskog og Oslo i tidsrommet 1. august 2021 tom 30. Juni 2025. Prosjektet har bygget videre på arbeidet som ble gjort i pilotering av universitetsskolesamarbeidet med 5 universitetsskoler i Oslo og Viken i perioden 2018 – 2021 og sluttrapporten fra piloteringen som er ført i pennen av By- og regionforskningsinstituttet NIBR ved OsloMet på oppdrag av GFU (Haug, 2021). Utgangspunktet for arbeidet er forankret i regjeringens nasjonale strategi for kvalitet og samarbeid i lærerutdanningen, “Lærerutdanning 2025” (Kunnskapsdepartementet, 2017). Målet med denne evalueringen er å se på aktiviteter og måloppnåelse knyttet til tre områder; praksisstudier, FOU og kompetanseheving – både internt ved GFU og eksternt på universitetsskolene - i perioden arbeidet har pågått. Forfatterne har også hatt et blikk på interne strukturer og ledelse av universitetsskolearbeidet ved instituttet. Dette for å gi oss kunnskap om hva som kan fremme og hemme et partnerskapsarbeid. Resultatene fra dette evalueringsarbeidet er tenkt å gi GFU kunnskap og (ny) innsikt som kan brukes i planleggingen av neste periode av partnerskapsarbeid om universitetsskoler, som skal igangsettes høsten 2025. Evalueringen er hovedsakelig skrevet frem i høstsemesteret 2024, mens datagrunnlaget som er benyttet er fra hele perioden og nærmere beskrevet i rapportens metodekapittel.
Opphavsrett 2025 Janne Herseth, Nanna Paaske, Irene Hurthi Kristiansen https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
Videreutdanningsbehov i barnehagesektoren
Denne rapporten kartlegger behov og utfordringer knyttet til videreutdanning i barnehagesektoren, og er basert på en spørreundersøkelse med over 700 styrere og barnehagelærere fra hele landet. Undersøkelsen viser et stort behov for videreutdanning, men med ulike prioriteringer avhengig av rolle. Både styrere og barnehagelærere fremhever særlig mental helse og psykososial utvikling hos barn, spesialpedagogikk og veiledning som særlig viktige områder det trengs videreutdanningen i. Styrere legger i tillegg stor vekt på jus og ledelse, mens barnehagelærere uttrykker sterkere behov innen pedagogiske områder som språkutvikling og lek. De fleste ønsker videreutdanning på masternivå med større omfang i studiepoeng, men mange etterspør også kortere etterutdanningstilbud uten studiepoeng. Den største barrieren for deltakelse er mangel på tid, etterfulgt av økonomiske begrensninger og manglende tilrettelegging fra arbeidsgiver. Tiltak som lønnet permisjon, økonomisk støtte og fleksible undervisningsformer fremheves som avgjørende. Hybridundervisning som er praksisrelevant er det mest foretrukne formatet. Til tross for at et flertall vurderer OsloMets videreutdanningstilbud som godt dekkende, er søkeintensjonen lav. Tidligere erfaring med videreutdanning, høyt behov og en positiv vurdering av dagens tilbud øker imidlertid sannsynligheten for å søke. Studenttallene de siste ti årene viser nedgang for de fleste videreutdanninger ved OsloMet (BLU), med unntak av spesialpedagogikk, jus, veiledning og ledelse – områder som ligger tett opp til de tydeligste behovene de selv rapporterer i denne undersøkelsen. Videreutdanningstilbudet bør derfor i størst mulig grad tilpasses barnehagesektorens egne preferanser og behov slik at flest mulig både ønsker og kan ta videreutdanning.
Opphavsrett 2025 Erik Eliassen, Hege Løberg https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
Evaluering av faggruppeorganiseringen ved Handelshøyskolen og Institutt for sosialfag, OsloMet
Senter for profesjonsforskning har på oppdrag fra fakultetsledelsen (kontrakt datert 02.10.2024) evaluert faggruppeorganiseringen av Handelshøyskolen (HHS) og Institutt for Sosialfag (SF) ved Fakultet for Samfunnsvitenskap, OsloMet. Denne organisasjonsmodellen ble iverksatt på Handelshøyskolen fra 1.8.2019, og på Institutt for sosialfag fra 01.01.2020. Omorganiseringen ble beskrevet som en omlegging fra en utdanningsbasert modell til en faggruppemodell. Formålet, slik det kom til uttrykk i dokumentene, var å åpne for bedre prioritering og ressursbruk på tvers av studieprogrammer og å styrke integrasjonen av forskning og utdanning. Begge instituttene har fem faggrupper ledet av faggruppeledere med personalansvar. På evalueringstidspunktet, høsten 2024, er faggruppelederstillingene inne i sin andre åremålsperiode. For begge instituttene har det vært stabilitet i faggruppenes inndeling og titler. På begge instituttene har det vært stor utskiftning i hvem som har hatt stillingene som faggruppeledere. Datakildene i evalueringen har vært en elektronisk spørreskjemaundersøkelse til ansatte ved de to instituttene og ansatte i studieadministrasjonen ved fakultetet (svarprosent 43,6%), intervjuer med faggruppeledere og instituttledelsen (18 intervjuer), samt bakgrunnsdokumenter og informasjon fra fakultetsadministrasjonen om faggruppelederstillingene, generell stillingsutvikling, utviklingen i publikasjonspoeng, studentenes gjennomføringsprosent og studiepoengproduksjon. Evalueringen viser at det ikke er noen endringer i det store bildet når det gjelder stillingsutvikling, utviklingen i publisering, studentenes gjennomføring eller studiepoengproduksjonen som kan tilskrives endring av organisasjonsmodell. Spørreundersøkelsen viser at ansatte på Handelshøyskolen jevnt over er mer positive til faggruppeorganiseringen enn ansatte på Institutt for Sosialfag. Generelt er de som er ansatt etter omorganiseringen til en faggruppemodell, mer positive enn de som ble ansatt før omorganiseringen og dermed har erfaring med den tidligere såkalte utdanningsbaserte modellen. Både på Handelshøyskolen og Institutt for Sosialfag rapporteres det mest positivt om at faggruppeorganiseringen legger til rette for god personalledelse, at man vet hvor man skal gå med spørsmål og problemer, godt forskningssamarbeid innen faggruppa og godt arbeidsmiljø på instituttet. Både på Handelshøyskolen og Institutt for Sosialfag rapporteres det mest negativt om at faggruppeorganiseringen legger til rette for godt forskningssamarbeid på tvers av eller utenfor faggruppene, og godt undervisningssamarbeid på tvers av eller utenfor faggruppene. På Sosialfag rapporteres det også i stor grad negativt om hvorvidt faggruppeorganiseringen legger til rette for god utnyttelse av forskningsressurser og personale. De områdene der det er størst forskjeller mellom de som ble ansatt før og etter omorganiseringen, er om man er helt enig i at faggruppeorganisering legger til rette for godt forskningssamarbeid innen faggruppene (21 og 44%), og om man er helt enig i at faggruppeorganiseringen legger til rette for godt arbeidsmiljø på instituttet (23 mot 39%). Derimot er det færre blant de som ble ansatt etter omorganiseringen som er helt enige i at de vet hvor de skal gå med spørsmål og problemer. Både på Handelshøyskolen og på Institutt for Sosialfag er det variasjoner mellom faggruppene når det gjelder de ansattes vurderinger av faggruppeorganiseringen. En forskjell mellom instituttene er at faggruppene på Handelshøyskolen i større grad er organisert etter fag (disipliner), mens faggruppene på Sosialfag er organisert tematisk, noe som gjør det mindre tydelig hvorfor medlemmene tilhører den gruppen de er organisert i. Hvorvidt faggruppeorganiseringen har ført instituttene nærmere de ønskede målene lar seg ikke uten videre besvare, både fordi det er relativt store forskjeller mellom implementeringen på de to instituttene og de rapporterte erfaringene med organisasjonsmodellen, fordi det innad på hvert institutt er relativt store forskjeller mellom faggruppene, og fordi omorganiseringer trenger tid til å virke, særlig fordi modellen og stillingene var nye og praksis måtte utvikles underveis. Faggruppeorganiseringen har ført til at de faglige ressursene kan brukes og brukes mer på tvers av studieprogrammene. Faglige ansatte underviser på tvers av nivåer og på ulike bachelorprogram. Særlig fra Handelshøyskolen rapporteres det positivt om dette. At faggruppeorganisering legger til rette for god utnyttelse av forskningsressurser og – personale er nesten halvparten av de ansatte på Handelshøyskolen enige i, nærmere 20 prosent svarer verken-eller, mens 32 prosent er uenige. At faggruppeorganiseringen legger til rette for god utnyttelse av undervisningsressurser og –personale er 60 prosent på Handelshøyskolen enige i, 14 prosent svarer verken eller mens 26 prosent er uenige. På Sosialfag er flertallet uenige i at dette er god ressursutnyttelse både når det gjelder forskningsressurser og utdanningsressurser. At faggruppeorganiseringen legger til rette for styrket integrasjon av forskning og utdanning, er flertallet på Handelshøyskolen, ca 60%, enige i og selv om det er variasjon mellom gruppene, ligger de fleste på den positive siden av skalaen. På Sosialfag er flertallet uenige, og selv om det også her er variasjon mellom gruppene, er det ingen faggrupper som er enige. Det kan være et uttrykk for at det ikke er en nødvendig kobling mellom faggrupper og integrasjon av forskning og utdanning. Faggruppeorganiseringen har noen problematiske sider, særlig at den har medført en oppsplitting av utdanningene. Mindre helhet og mer fragmentering rundt utdanningene er svakheten ved faggruppeorganiseringen som framheves i svarene på spørreskjemaets åpne spørsmål og i intervjuene. Fragmentering av utdanningene knyttes til at utdanningsprogrammene bemannes av ansatte som er spredt på flere faggrupper (og ledere), og til at det mangler velfungerende arenaer for å drøfte utdanningsfaglige temaer. Det skaper koordineringsutfordringer og arbeidskrevende «kabaler» for å bemanne undervisningsoppgavene. Dette gjelder for begge instituttene, men synes likevel spesielt krevende på Sosialfag, noe som blant annet kan ha sammenheng med mindre overlapp mellom hvilke faggrupper personer tilhører, og hvilket program de underviser på, at flere personer er involvert i hvert enkelt emne, slik at planleggingen av hvert enkelt emne typisk krever at flere personalledere er involvert, og at det er mindre overlapp mellom programkoordinatoransvar og personalansvar. Faggruppeorganiseringen beskrives som en matriseorganisering, men det er i noen grad utydelig hva som er prinsippet bak den vertikale ansvarslinjen – faget som faggruppen er organisert etter, særlig på Sosialfag. Videre synes det ikke som den horisontale ansvarslinjen har tilstrekkelig velfungerende struktur. Det synes behov for å klargjøre ansvarsforholdene når det gjelder undervisning og undervisningsplanlegging, se på studieadministrasjonens rolle i undervisningsplanleggingen, og ettersom faggruppelederstillingene er åremålsstillinger, å sikre institusjonell hukommelse i undervisningsplanleggingen.
Opphavsrett 2025 Tone Alm Andreassen, Beate Elvebakk, Håvard Helland, Oskar Grannæs Olsen https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
Sammendrag Formålet med dette notatet er å gjennomgå tidligere forskning og presentere nye upubliserte analyser av kvinners arbeidsmiljø og arbeidshelse basert på analyser av to validerte jobbeksponeringsmatriser og registerdata. I første del av notatet gir vi en beskrivelse av bakgrunnen for og formålet med notatet “Kvinners arbeidsmiljø og arbeidshelse – analyser av registerdata”. Videre gir vi en utfyllende beskrivelse av datamaterialet som benyttes og hvordan notatet er organisert, og vi presenterer en mekanisk og en psykososial jobbeksponeringsmatrise (JEM) med tilhørende indekser som er konstruert og validert for bruk i analyser av norske registerdata (Hermansen og Dahl 2022; Le, Hermansen og Dahl 2023a). Omfanget av dobbelt eksponering I del to undersøker vi, med utgangspunkt i den mekaniske og den psykososiale eksponeringsindeksen, hvordan jobbeksponeringer fordeler seg mellom kvinner og menn i hele den sysselsatte befolkningen. I disse analysene tar vi utgangspunkt i de minst og de mest eksponerte gruppene. Resultatene viser at av de om lag 560 000 sysselsatte med det laveste omfanget av “dobbelt eksponering” i 2021 var 75,7 prosent menn. Til sammenligning var 72 prosent av de sysselsatte med det høyeste omfanget av “dobbelt eksponering” kvinner. Kvinner står dermed i langt større grad enn menn i yrker med en “dobbelt eksponering” av både mekaniske og psykososiale eksponeringer. Betydningen av jobbeksponeringer for sysselsetting og ulike helseutfall I del tre av notatet undersøker vi betydningen av fysiske og psykososiale eksponeringer for sysselsetting og ulike helseutfall. I denne delen oppsummerer vi tidligere forskning og presenterer nye analyser, som ikke er publisert i vitenskapelige tidsskrifter. Tidligere internasjonale studier viser at kvinner og menn utsettes for ulikt omfang av mekaniske og psykososiale eksponeringer. Menn er i større utstrekning utsatt for mekaniske eksponeringer i arbeidet, mens kvinner er mer utsatt for psykososiale eksponeringer. Det er også studier som viser at menn og kvinner, innen samme yrke, utsettes for ulike typer eksponeringer. I del tre oppsummerer vi også fire publiserte studier, som undersøker betydningen av den validerte mekaniske og psykososiale eksponeringsindeksen for sysselsetting og ulike helseutfall. Hovedfunnene i disse studiene er som følger: Retur til arbeid etter kreft – betydningen av jobbeksponeringer Resultatene viser at både mekaniske og psykososiale eksponeringer har en negativ innvirkning på sysselsettingen over tid for både kvinner og menn, uavhengig av om de er kreftoverlevere eller ikke. Kvinner har en dobbelt så høy risiko for redusert sysselsetting som følge av mekaniske eksponeringer sammenlignet med menn. Menn har derimot en over tre ganger høyere risiko for redusert sysselsetting når de utsettes for psykososiale eksponeringer, sammenlignet med kvinner. Blant kreftoverlevere er risikoen for redusert sysselsetting spesielt høy for menn med høyere omfang av mekaniske eksponeringer, sammenlignet med menn som ikke har hatt kreft. Dette kan tyde på at kreftoverlevere er mer sårbare for et fysisk krevende arbeidsmiljø, og at belastningene kan forverre utfordringene knyttet til tilbakevending til arbeidslivet etter sykdom. Arbeidsbelastning og sykefravær blant mødre Psykososiale og mekaniske arbeidseksponeringer er hver for seg assosiert med et høyere antall sykefraværsdager blant mødre, uavhengig av om barnet har funksjonsnedsettelser eller ikke. Når begge typer eksponeringer vurderes sammen, er det de mekaniske eksponeringene som har størst innvirkning på sykefraværet. Retur til arbeid etter fødsel Førstegangsfødende opplever en betydelig lavere sannsynlighet for å returnere til arbeid etter fødsel når de utsettes for psykososiale eller mekaniske eksponeringer i jobben. Dette peker på at krevende arbeidsforhold i kombinasjon med omsorgsforpliktelser kan hindre kvinners reintegrering i arbeidslivet etter fødselspermisjon. Kjønnsforskjeller i risiko for langtidssykefravær og uførhet Kvinner som arbeider i yrker med høy mekanisk eksponering har høyere risiko for langtidssykefravær og uførhet sammenlignet med menn. På den annen side har menn høyere risiko for langtidssykefravær i yrker med høy psykososial eksponering, ved samme nivå av eksponeringer som kvinner. I nye analyser, som tidligere ikke er publisert, undersøker vi betydningen av “dobbelt eksponering” for sysselsetting og helseutfall blant kvinner og menn. Hovedfunnene i disse analysene er som følger: Dobbelt eksponering og sysselsetting I analysen av sysselsetting identifiserer vi fire ulike forløp, hvor sannsynligheten for å ha en årlig yrkesinntekt på over 3.5G varierer i perioden 2007 til 2020. Ved å benytte en årlig yrkesinntekt på over 3.5G inkluderer vi både de som jobber i store deltidsstillinger og heltidsansatte i vårt mål på sysselsetting. De fire ulike forløpene kaller vi “stabil høy sysselsetting”, “lav til fallende sysselsetting”, “høy til fallende sysselsetting” og “stabil lav sysselsetting”. Sysselsatte som står i yrker med “høy” og “svært høy” grad av “dobbelt eksponering” dominerer alle forløp som innebærer fallende sysselsetting over tid. Den viktigste kjønnsforskjellen synes å være at for kvinner i de mest eksponerte yrkene skjer fallet over flere år og begynner tidligere enn for menn, mens for menn kommer fallet senere og er kraftigere. Disse forskjellene kan forklares av at kvinner i de mest eksponerte yrkene både reduserer stillingsstørrelsen over tid og går over på helserelaterte ytelser, mens det virker rimelig å anta det bratte fallet blant menn representerer en økende overgang til helserelaterte ytelser. Dobbelt eksponering og status som arbeidssøker I analysen av arbeidssøkerstatus identifiserer vi fire ulike forløp, hvor sannsynligheten for å være arbeidssøker en eller flere måneder i løpet av årene 2007 til 2020 varierer. De fire ulike forløpene kaller vi “ikke arbeidssøker”, “tiltagende arbeidssøker”, “tiltagende og raskt fallende arbeidssøker” og “tiltagende og fallende arbeidssøker”. Forskjellene mellom kvinner og menn er små, og i en analyse hvor vi tar høyde for ulike bakgrunnskjennetegn, finner vi at både kvinner og menn i yrker med “høy” og “svært høy” grad av “dobbelteksponering” har betydelig høyere sannsynlighet for å tilhøre forløpet “tiltagende og fallende arbeidssøker”. Status som arbeidssøker kan gi en indikasjon på sysselsettingsutfordringer, og disse utfordringene kan bestå i at den enkelte har mistet jobben, ønsker å komme over i en annen stilling eller jobber ufrivillig deltid og søker derfor på større stillinger. Generelt viser resultatene at både kvinner og menn i de mest eksponerte yrkene, langt oftere enn sysselsatte i mindre eksponerte yrker, er jobbsøkere. Dersom vi bruker status som arbeidssøker som et sammensatt mål på sysselsettingsutfordringer, er det utvilsomt at disse utfordringene i langt større omfang treffer dem som står i de mest eksponerte yrkene, uavhengig av kjønn. Dobbelt eksponering og sykdomsrelatert fravær I analysen av sykdomsrelatert fravær identifiserer vi fire ulike forløp, hvor sannsynligheten for å være registrertmed langtidssykefravær, AAP eller uføretrygd en eller flere måneder varierer i perioden 2010 til 2020. Ett flertall, eller 56 prosent, tilhører forløpet “lavt sykdomsrelatert fravær”. Dette forløpet fanger opp alle som i løpet av disse årene har hatt ingen eller noen langtidssykefravær, men som aldri har gått ut sykemeldingsperioden og deretter gått over på AAP. Av de tre mindre forløpene tilhører 27,8 prosent “stabilt og fallende fravær”. Det virker rimelig å anta at dette er en gruppe som har mer eller mindre vedvarende helseplager, som innebærer at de med ujevne mellomrom går ut i langtidssykefravær, men hvor ingen går ut sykemeldingsperioden i løpet av årene vi undersøker. Av sysselsatte i alderen 45 til 50 år i 2010 er det 10,6 prosent som følger forløpet “stabilt og høyt sykdomsrelatert fravær”, og har allerede første observasjonsår i 2010 rundt 80 prosent sannsynlighet for å være registrert med langtidssykefravær, AAP eller uføretrygd. Gjennom hele perioden har så og si alle sysselsatte som følger dette forløpet et sykdomsrelatert fravær. Det minste forløpet har vi kalt “tiltagende sykdomsrelatert fravær”, og i alt 5,8 prosent av alle sysselsatte mellom 45 og 50 år i 2010 følger dette forløpet. Til tross for at dette forløpet er det minste, er det også det mest interessante i den forstand at det aller tydeligst viser helsemessig utstøtning i perioden vi undersøker. I motsetning til de andre forløpene har dette forløpet en klar utvikling mot et sterkt økende omfang av sykdomsrelatert fravær. Resultatene viser at både kvinner og menn i yrkene med høyere grad av “dobbelt eksponering” i langt større grad enn sysselsatte i mindre eksponerte yrker oftere har sykdomsrelatert fravær. Samtidig er betydningen av “dobbelt eksponering” for kvinners og menns fravær relativt lik når vi tar høyde for andre forhold som kan ha betydning for fraværet. Dobbelt eksponering, omsorgsforpliktelser og sykdomsrelatert fravær For å undersøke hvorvidt betydningen av omsorgsforpliktelser, målt som antall barn, er ulik for kvinner og menn som står i yrker med ulik grad av “dobbelt eksponering”, har vi sett på antall perioder med langtidssykefravær og måneder med AAP i perioden 2010 til 2020, samt sannsynligheten for å være ufør i 2020. Samlet sett viser resultatene at betydningen av “dobbelt eksponering” for kvinner og menn er relativt lik når det gjelder antall perioder med langtidssykefravær og måneder på AAP i perioden 2010 til 2020. Omfanget av omsorgsforpliktelser ser ikke ut til å øke forskjellene i sykdomsrelatert fravær mellom menn og kvinner. Tvert imot bidrar omsorg for barn til at menn i de mest eksponerte yrkene “nærmer seg” samme nivå av sykdomsrelatert fravær som kvinner. I analysen av uførestatus i 2020 finner vi, som i de to foregående analysene, at betydningen av “dobbelt eksponering” er relativt lik for kvinner og menn. Uførerisikoen er betydelig høyere for sysselsatte i yrker med høyere grad av “dobbelt eksponering”, og denne risikoen varierer ikke med “antall barn”. Dobbelt eksponering og diagnosebasert uførhet Avslutningsvis undersøker vi betydningen av jobbeksponeringer for diagnosebasert uførhet. Både kvinner og menn som står i yrker med høyere grad av “dobbelt eksponering” har økt risiko for å bli uføretrygdet, basert på en muskel- og skjelettdiagnose. Risikoen er noe høyere for menn enn for kvinner. I denne analysen har vi også skilt på mekaniske og psykososiale eksponeringer, og resultatene viser at det særlig er graden av mekaniske eksponeringer som bidrar til denne økte risikoen, og ikke minst at den til dels er betydelig høyere blant menn enn blant kvinner. Høyere grad av “dobbelt eksponering” øker også risikoen for å bli uføretrygdet, basert på en psykisk diagnose, og risikoen er noe høyere for kvinner enn for menn. Betydningen av dobbelt eksponering – oppsummert De ulike analysene vi presenterer i dette notatet avdekker kjønnsforskjeller, men gjennomgående er disse relativt små. Både kvinner og menn som står i yrker med høyere grad av "dobbelt eksponering" har betydelig høyere sannsynlighet for å oppleve fallende sysselsetting, økende jobbsøkning og sykdomsrelatert fravær over tid. Den mest slående kjønnsforskjellen er at kvinner, uavhengig av hvordan vi definerer analysepopulasjonene, utgjør et stort flertall av de sysselsatte med den aller høyeste graden av "dobbelt eksponering". For sysselsatte med det laveste nivået av "dobbelt eksponering" finner vi gjennomgående at menn utgjør mellom sju og åtte av ti i denne gruppen. Samlet sett viser resultatene i dette notatet at langt flere kvinner enn menn står i yrker med en høy grad av "dobbelt eksponering", og dermed er langt flere kvinner enn menn utsatt for arbeid som over tid kan innebære utfordringer med å forbli sysselsatt, samt ha helsemessige konsekvenser. Et viktig forbehold er at vi i de fleste av våre analyser har studert sysselsatte som befinner seg midt i yrkeskarrieren. Det er grunn til å tro at frafallet fra de mest eksponerte yrkene er betydelig tidligere i yrkeskarrieren. De sysselsatte vi inkluderer i våre analyser, og særlig de som står i de mest eksponerte yrkene, er dermed trolig en mer positivt selektert gruppe når det gjelder helse, enn tilfellet ville vært dersom vi hadde utvidet observasjonsperiodene i tid og aldersspenn. I kommende studier bør det derfor undersøkes hvordan ulike jobbeksponeringer og graden av "dobbelt eksponering" påvirker frafallet fra arbeidslivet tidligere i yrkeskarrieren.
Opphavsrett 2025 Åsmund Hermansen, Cedrik Andersen Lyngroth, Therese Saltkjel https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
Barbeint helt til hodet Lars Egeland Akademisering innanfrå – eit alternativ Sigurd Haga Skapelsesfortellingen Gunnar Neegaard Hva er egentlig en ytring? Ytringsfrihet i møte med rettssystemet Sigmund Ongstad OsloMet Skriftserie 2025 nr 8: Harald Koht, redaktør. Fagsenter for seniorer, OsloMet – storbyuniversitetet. 2025. ISSN 2535-6984 (trykt)/ISSN 2535-6992 (online) ISBN (trykt): 978-82-8364-702-0/ISBN (online): 978-82-8364-701-3 Lisens Copyright: © Forfatterne /The authors Kopiering av tidsskriftet og de enkelte artiklene er kun tillatt på institusjoner som har inngått avtale med Kopinor, og kun innenfor rammen som avtalen omfatter.
Opphavsrett 2025 Harald Koth (red.) https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
Onsdag 1 Innspill til faglig inspirasjon og ettertanke Innhold Kategorifeil: forklaringer og feilforklaringer i psykologi Per Holth Håpet som ingen kunne målbinde: Undereventyret – en håpsappell? Marit Akerø Om Æsops og andres fabler Jorun Fougner Kan dialogbasert medvirkning bidra til å bedre arbeidsbetingelsene i tradisjonelt autoritære bedrifter? Erfaringer fra Asia Robert H Salomon OsloMet Skriftserie 2025 nr 7: Harald Koht, redaktør. Fagsenter for seniorer, OsloMet – storbyuniversitetet. 2025. ISSN 2535-6984 (trykt)/ISSN 2535-6992 (online) ISBN (trykt): 978-82-8364-702-0/ISBN (online): 978-82-8364-701-3 Lisens: CC-BY-SA 4.0 Copyright: Forfatterne /The authors Kopiering av tidsskriftet og de enkelte artiklene er kun tillatt på institusjoner som har inngått avtale med Kopinor, og kun innenfor rammen som avtalen omfatter.
Opphavsrett 2025 Harald Koht https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
The aim of this book is to propose a methodology to address the notion and didactics of time in Geography, facilitating its teaching and understanding in education. Time is a tremendously complex concept due to its abstract nature, and in Geography teaching, the notion of space often prevails over that of time. Our aim with this book is to present a novel methodology based on the identification, interpretation, explanation, and relationship of each of the elements of different ages (from millions of years to minutes or seconds) that make up the complex geographical space or landscape. Specifically, the book covers real cases representative of the Norwegian Subarctic and Arctic landscapes: coasts, forests, fjords, mountains, and High Arctic. In each of these cases, work have been based on photographs, aerial and satellite imagery, and field campaigns to obtain in situ observations. In addition, we have not only worked with past time but also with present (current environmental situation) and future (environmental threats and probable climate and global change scenarios). The target audience for this book includes Geography teachers at all levels, from primary school to upper secondary, undergraduate, and graduate education. This work provides a knowledge base in the form of a literature review on the selected landscapes.
Opphavsrett 2025 Siv Eie, Raúl Martín-Moreno https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
The Teacher Education Panel Study (TEPS) Framework
Panelstudien om lærerutdanning (Teacher Education Panel Study; TEPS) er et banebrytende initiativ innen utdanningsvitenskapelig forskning på lærerutdanningen i Norge: en omfattende, storskala, longitudinell panelstudie som er designet for å undersøke hele utdanningsløpet til lærerstudenter—fra de starter på lærerutdanningen og til overgangen til yrkeslivet som lærere. Den eksisterende forskningen på lærerutdanning i Norge har i hovedsak vært av liten skala, fragmentert og kvalitativ, noe som har gjort det vanskelig å bygge en kumulativ kunnskapsbase. Samtidig går lærerutdanningen gjennom store reformer og står overfor betydelige utfordringer, slik som den nedadgående trenden i antall søkere. I lys av disse reformene og utfordringene har det vært et økende behov for systematiske data av høy kvalitet som omhandler gjennomføringen av lærerutdanningen. TEPS samler inn omfattende data fra ulike lærerutdanningsinstitusjoner i Norge for å legge til rette for evidensbasert politikk og praksis basert på solid forskning. Det longitudinelle designet til TEPS, som også inkluderer flere nivåer og kohorter, gjør det mulig å trekke sterke slutninger, inkludert slutninger om kausale sammenhenger. Tilsvarende storskalastudier på lærerutdanning finnes kun i noen få andre land, som Tyskland og Australia. Dermed plasserer TEPS Norge i fronten av internasjonal forskning på lærerutdanning. Selv om hovedmålet med TEPS er å etablere en tilgjengelig forskningsdatabase som støtter utdanningsvitenskaplig forskning av høyt nivå, kan funnene fra denne forskningen også bidra til å forbedre kvaliteten på lærerutdanningen. Dette rammeverksdokumentet introduserer målene og status for TEPS-studien, og presenterer den kontekstuelle, teoretiske og empiriske bakgrunnen for designet. Rammeverksdokumentet beskriver strukturen til den norske lærerutdanningen og behovet for en database sett i lys av den nåværende utviklingen og utfordringene den norske lærerutdanningen står overfor. TEPS-rammeverket bygger også på sentrale teoretiske rammeverk og tidligere forskningsområder innenfor empirisk forskning på lærerutdanning. Dokumentet beskriver også studiedesignet (assessment design) for TEPS, inkludert målpopulasjon (target population), det longitudinelle multikohort-designet med flere moduler, de ulike typene av kvantitative data som samles inn og de faglige innholdsområdene som dekkes. Dette rammeverket legger grunnlaget for den pågående utviklingen og piloteringen av TEPS-instrumentene og markerer en milepæl i etableringen av en nasjonal datainfrastruktur som kan brukes til forskning av høy kvalitet og med stor innvirkning på lærerutdanning.
Opphavsrett 2025 Liva J. Martinussen, Bas Senden, Isa Steinmann https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
SK 25-1 "Rom for lesing og utforsking: Skolebibliotekets muligheter" av Idunn Bøyum og Åse Kristine Tveit (red.). Digital utgave inkluderer kapitel 2, 3, 7, 8, 10, 13 og 16. For trykt utgave med alle kapitler, kontakt Akademika Pilestredet. Hvilke muligheter kan skolebiblioteket gi elevene i deres utforsking, lesing og sosiale miljø? Gjennom hele historien og på alle utdanningsnivå - fra antikken til i dag – har bibliotek vært en viktig del av skoleelevers og studenters læringsmiljø. Slik er det fortsatt, selv om både skolen, elevene og samfunnet forandres. Tjenestene i skolebibliotekene må svare til disse forandringene. Boka formidler ny forskning og praksisbaserte bidrag som er aktuelle for skolebibliotek i grunn- og videregående skole, og som alle bidrar til kunnskapsutvikling på feltet. Boka gir nyere perspektiver på sentrale sider ved skolebibliotekene: litteraturformidling, informasjonskompetanse, samarbeid, det sosiale rommet og organisering av samlingene. I tillegg settes skolebibliotekene inn i en historisk og utdanningspolitisk sammenheng, og viser, med basis i et bredt kunnskapsgrunnlag hvilken positiv innvirkning et godt skolebibliotek har på læring – for alle skolefag. Boka har bidrag fra forskere i bibliotekfag og pedagogikk og fra praktikere som arbeider i eller med skolebibliotek. Den er aktuell for studenter i bibliotekfag og ved lærerutdanningene, og for skolebibliotekarer som vil oppdatere sin kunnskap.
Opphavsrett 2025 Idunn Bøyum, Åse Kristine Tveit https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
Denne rapporten er en oppsummering av den medisinske ultralydaktiviteten ved Oslomet gjennom flere år. Modelleringen av pulset bølgeutbredelse og generering er basert på metoden med den romlige impulsrespons (SIR). En ny numerisk algoritme for beregning av den romlige impulsresponsen er utviklet og testet. Den nye algoritmen bruker vektet diskretisering for å redusere den numeriske støyen i beregningen, og beregningstiden kan derfor reduseres. Metoden kan brukes for alle kildefunksjoner. Metoden er testet ved sammenligning med stykkevise analytiske løsninger og målinger. Målingene er gjort i en vanntank med flere transdusere som kilder. Noen av transduserens impulsresponser ble modifisert med digital invers filtrering. Målinger av pulsrespons og stråleprofiler har verifisert beregningsmetoden. Målinger av harmonisk generering og utbredelse er demonstrert, og viser en smalere stråleprofil. Dybdeoppløsning ble målt ved å bruke dekonvolusjon og det teoretiske minimum på en halv periode ble oppnådd.
Opphavsrett 2025 Nils Sponheim https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
Group Recommendation Systems With Pairwise Preference Data
Bakgrunn og Motivasjon: Gruppeanbefalingssystemer (GRS) er utviklet for å finne ut hva en gruppe mennesker liker og til å foreslå ting de vil ha glede av sammen. Disse systemene har som mål å matche de kombinerte preferansene til alle i gruppen. GRS er nyttig for sosiale aktiviteter som å se på film, spise ute og planlegge turer, hvor beslutninger gi et best mulig resultat for flere med ulike preferanser. Den største utfordringen er å kombinere de ulike preferansene til én anbefaling som gjør alle fornøyde. Denne forskningen fokuserer på å forstå hvordan grupper tar beslutninger og å utvikle algoritmer som nøyaktig kan forutsi hva en gruppe vil sette pris på. Å lykkes med å løse denne utfordringen kan gjøre gruppeaktiviteter mer hyggelige og harmoniske. Målsetninger: Hovedmålet med denne forskningen er å foreslå nye metoder for gruppeanbefalinger som er rettferdige og presise. For å oppnå dette målet er seks forskningsspørsmål (RQs) formulert: [RQ1] Hvordan kan bruk av parvise preferansedata løse begrensningene ved enkeltratingsdata for å øke effektiviteten til GRS? [RQ2] Hvordan bidrar klynging av brukere basert på lignende preferanser til å forbedre rettferdigheten i anbefalingssystemer? [RQ3] Hvordan kan prediksjon av manglende data i parvise preferansedatasett effektivt håndtere kaldstartproblemet i GDM og GRS? [RQ4] Hvordan kan vi utvikle modeller for å bedre forstå og inkorporere påvirkningene blant medlemmers preferanser, og dermed forbedre gruppeanbefalinger? [RQ5] Hvordan kan utnyttelse av mangfoldige likhetsegenskaper hos brukere overkomme begrensningene til tradisjonelle gruppeanbefalingssystemer for å forbedre anbefalingsnøyaktigheten? [RQ6] Hvordan kan aggregasjons- og konsensusmekanismer forbedre gruppeanbefalingssystemer? Metoder: Denne forskningen foreslo og anvendte metodologier som kan klassifiseres i tre hovedkategorier: Først benyttet vi parvise preferansedata og forutså manglende verdier. For det andre utforsket vi brukergruppering gjennom introduksjon av klyngingsteknikker som GcPp, MFP-basert mangfoldsklynging og GCN-basert mangfoldsklynging. I denne sammenhengen undersøkte vi forskjellige metoder for å beregne brukersimilaritet, hvorav noen ble foreslått for første gang. For det tredjeutviklet vi konsensus- eller aggregeringsmetoder som kombinerer individuelle brukerpreferanser for å danne en helhetlig gruppepreferanseprofil, som er essensielt for å konstruere gruppeanbefalingsmodellen. Bidrag: Hovedbidragene fra denne studien inkluderer: • Introduksjon av en entropibasert matrisefaktoriseringsteknikk for å forutsi manglende verdier i parvise preferansedatasett, som har bred anvendelse i gruppeanbefalingssystemer og gruppedynamikk. • Forslag til flere metoder for å forutsi brukersimilaritet ved bruk av parvise preferansedata, som viser høyere nøyaktighet sammenlignet med enkeltratingsdata. Disse similaritetsscorene ble beregnet ved hjelp av ulike metoder: 1. Brukersimilaritet basert på preferansegraf og grafkonvolusjonsnettverk (GCN). 2. Brukersimilaritet basert på brukervektorer hentet fra: a) Bruker-itemscores oppnådd fra matrisefaktorisering (MF). b) Brukerinnleiringsvektorer fra en trent matrisefaktoreringsmodell. c) Brukerinnleiringsvektorer fra vektene til et trent grafnevralnettverk. • Utvikling av klyngemetoder for å gruppere brukere med lignende preferanser for å fasilitere generering av rettferdige gruppeanbefalinger, som: 1. Dominant set klynging. 2. Mangfoldsbasert klynging, som minimerer brukermangfoldsscorer innenfor grupper. • Introduksjon av en konsensusmetode basert på brukerpersonligheter, som reflekterer virkelige scenarioer hvor brukerens bidrag til gruppebeslutninger avhenger av deres personlighetstrekk. • Utvikling av aggregeringsmetoder som tar hensyn til bidragene fra individuelle brukere i den endelige gruppedynamikken. Disse bidragene beregnes ved hjelp av konsepter som Shapley-verdi og Wonderful Life Utility.
Opphavsrett 2025 Roza Abolghasemi https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
Moderne grå stær kirurgi som benytter avansert linseteknologi har utviklet seg til å bli en refraktiv prosedyre hvor presisjon og treffsikkerhet har stort fokus. For å oppnå denne treffsikkerheten er det viktig med en skikkelig forundersøkelse og planlegging. En slik forundersøkelse innebærer blant annet måling av øyets overflate og intraokulære størrelser. Tårefilmen er en viktig del av øyets overflate, og forstyrrelser i denne på grunn av tørre øyne kan blant annet gi unøyaktige målinger. Tørre øyne er en vanlig og multifaktoriell tilstand som kan forstyrre tårefilmen, gi unøyaktige målinger og betydelig ubehag for pasienten og kan utløses av grå stær- kirurgi. Mens flere studier har fokusert på tørre øyne etter grå stær kirurgi, er det begrenset oppmerksomhet på den preoperative vurderingen og behandling av tørre øyne. Generelt er det manglende konsensus rundt hvilke kliniske tester for tørre øyne som kan være relevante, og det er usikkerhet om den pre- og postoperative behandlingen. Hovedmålet med denne avhandlingen er å bedre forståelsen av tørre øyne før og etter og grå stær kirurgi ved å utforske forekomsten gjennom forskjellige diagnostiske tester, og betydningen av å bruke konserveringsfrie øyedråper og kunstig tårevæske i den pre og postoperative behandlingen. I tillegg utforskes effekten av behandling med kunstig tårevæske på biometrisk variabilitet og refraktiv prediktibilitet. I en prospektiv tverrsnittstudie ble forekomsten av tørre øyne blant pasienter planlagt for grå stær kirurgi bestemt basert på tegn og symptomer. Korrelasjonsanalyse mellom tester ble utført, og sammenhengen mellom tørre øyne og dets tegn og symptomer med alder og kjønn ble utforsket. Videre ble det gjennomført en prospektiv randomisert intervensjonsstudie der pasientene ble undersøkt for tørre øyne før og seks uker etter grå stær kirurgi. Vi sammenlignet effekten på tørre øyne-tegn og symptomer av behandling med konserveringsfrie dexametason, NSAIDs og trehalose/hyaluronsyre øyedråper med konserveringsholdig dexametason og NSAIDs øyedråper med konserveringsmidddelet benzalkoniumklorid (BAC) etter kirurgi hos tørre versus ikke-tørre øyne. Til slutt, i en prospektiv randomisert kontrollert studie, ble pasientene undersøkt før kirurgi, på operasjonsdagen og seks uker etter operasjonen. Vi undersøkte om behandling med kunstig tårevæske før kirurgi påvirket variabiliteten i keratometrimålinger, forbedret den refraktive presisjonen, og om kontrollgruppen med ikketørre øyne hadde bedre refraktiv presisjon enn pasienter med tørre øyne postoperativt. Resultatene indikerte at forekomsten av DED hos pasienter planlagt for grå stær kirurgi var 55.5% og var assosiert med kvinnelig kjønn. Flertallet av pasientene hadde meibomsk kjertel dysfunksjon (MGD), og osmolaritet av tårefilmen var den mest sensitive diagnostiske testen. I studie nummer 2 fant vi ingen tilleggs effekt på tørre øyne med behandling ved bruk av konserveringsfrie medikamenter og kunstig tårevæske sammenlignet med konserverings-holdige øyedråper. Videre så vi at de pasientene som var diagnostisert med tørre øyne preoperativt, uavhengig av behandling, hadde mindre tørre øyne etter kirurgi sammenlignet med ikke-tørre øyne pasienter. Den siste studien viste oss at forbehandling med kunstig tårevæske to uker før grå stær kirurgi ikke forbedret variasjonen i keratometrimålinger for pasienter med tørre øyne, og det var ingen statistisk signifikant forskjell i refraktiv presisjon mellom behandlede og ubehandlede øyne. Denne avhandlingen fremhever behovet for større fokus på testing for tørre øyne under preoperative undersøkelser, hovedsakelig ved bruk av korneal fluoresceinfarging og testing for tårefilmstabilitet, samt vurdering av meibomsk kjerteldysfunksjon. Før operasjonen viste det seg at bruk av topikale steroider og NSAIDs, enten med eller uten konserveringsmidler, betydelig forbedret tørre øyne-symptomer hos pasienter som allerede hadde symptomer. Derimot kan de med normal tårefilm før operasjonen oppleve forverrede symptomer hvis de bruker medisiner som inneholder konserveringsmidler. Dette viser viktigheten av å velge konserveringsfrie alternativer når det er mulig. De høyere kostnadene og tilgjengelighetsutfordringene ved konserveringsfrie behandlinger understreker behovet for personlige behandlingsplaner. Bruken av kunstige tårer som forbehandling før utførelse av okulær biometri syntes utilstrekkelig til å påvirke variasjonen i keratometrimålinger for pasienter med tørre øyne før grå stær-operasjon. Videre, basert på våre funn, er det vanskelig å konkludere med at bruk av kunstige tårer i en preoperativ setting vil være til fordel for pasienten.
Opphavsrett 2025 Per Graae Jensen https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
Between patient participation and healthcare standardization
Denne avhandlingen utforsker organiseringen av helsearbeid i håndteringen av håndartrose i skjæringspunktet mellom pasienters deltakelse og helsetjenestens standardisering. Med økende sykdomsbyrde fra kronisk sykdom etterspørres nye måter å organisere helsetjenesten på. Pakkeforløp og oppgavedeling ansees som relevante strategier for mer bærekraftige helsetjenester. Dagens helsetjenester påvirkes også i stigende grad av standardiseringsprosesser sammen med økende krav om aktiv deltakelse fra pasienter. Samtidig endres forholdet mellom pasienter og helsepersonell når samarbeidet går fra å kurere sykdom og gi omsorg til å omhandle partnerskap og samskaping. Slike forandringer har betydning for aktørenes posisjonering og ansvarsområder når beslutninger skal tas rundt håndteringen av kronisk sykdom. Som en følge blir grensene for hvem som skal gjøre hva, når, hvor, hvordan og med hvilken kunnskap og ferdigheter stadig mer usikre og flytende når ansvar skiftes fra helseinstitusjoner og helsepersonell til kroniske syke hjemme. Arbeidsprosesser i helsetjenestene har blitt utforsket og forstått fra ulike fagdisipliner, posisjoner og perspektiver. Et særlig fokus på helseorganisasjoner og helseprofesjoner har ofte utelatt pasienter fra de aktivitetene som er involvert i arbeidsprosesser. Samtidig fokuserer litteraturen om pasienters arbeid på pasientens egeninnsats i håndteringen av kronisk sykdom. Imidlertid har det vært mindre fokus på hvordan pasienters og helsepersonells arbeid er sammenvevd og hvordan disse felles arbeidsprosessene formes av forventninger om pasienters deltakelse og standardisering av helsetjenester. Mot denne bakgrunnen utforsker denne avhandlingen forholdet mellom pasientdeltakelse og standardisering av helsetjenester i organiseringen av arbeidet med å håndtere kronisk sykdom. Avhandlingen er basert på intervjuer med pasienter og helsepersonell, samt observasjoner i kliniske konsultasjoner ved to norske sykehus spesialisert innen revmatologi. Ved å konseptualisere arbeid som handlinger fra pasienter og helsepersonell i forhandlinger om orden og endring på sykehuset, kombinert med aktiviteter knyttet til håndtering av en kronisk sykdom, søker denne avhandlingen å forstå noe av kompleksiteten som moderne helsearbeidsprosesser innebærer. Resultatene presentert i denne avhandlingen er tredelt. For det første formes pasienters handlinger før, under og etter kliniske konsultasjoner av tatt-for-gitt-ideer om håndartrose som noe som er vanlig og forventet med alderen. Dette gjør pasientens arbeid usynlig til tross for betydelige anstrengelser i dagliglivet, og illustrerer hvordan samspillet mellom pasienters og helsepersonells arbeid er forankret i forhandlinger, makt og avhengighet, som ikke bare påvirker beslutningstaking, men også bidrar til å holde pasientenes arbeid uten a syne. Likevel bidrar arbeidet som pasientene gjør med å håndtere kronisk sykdom i betydelig grad til å forbedre sammenhengen mellom de ulike oppgavene og aktørene gjennom sykdomsforløpet. For det andre er sykehusets arbeidsprosesser formet av en hierarkisk orden som påvirker forhandlinger og beslutningstaking. Den diagnostiske organiseringen av oppgaver bevarer revmatologens autoritet og kontroll over retningen på sykdomsforløpet, noe som setter i gang arbeidet til ergoterapeuter som øker sitt ansvar gjennom evidensbaserte anbefalinger innen revmatologi. I denne konteksten tilpasser ergoterapeuter egne terapeutiske oppgaver til revmatologenes medisinske oppgaver, noe som bidrar til å etablere den nødvendige sammenhengen for å holde behandlingsforløpet på rett kurs. Selv om dette arbeidet er sentralt, blir ofte ergoterapeutenes tilpasninger tatt for gitt. For det tredje er kunnskap om håndartrose konstruert fra ulike kunnskapskilder som bringes inn i konsultasjoner gjennom en polyfoni av ideer for å forstå kronisk sykdom. Det å nå nye forståelser i fellesskap fungerer som en katalysator for aktivering av påfølgende oppgaver når makt deles for å ta beslutninger som er forståelige og akseptable for både pasienter og helsepersonell. I denne prosessen bruker helsepersonell standarder som verktøy i stedet for å følge dem fullt ut, noe som gjør det mulig å samle relevante oppgaver til fungerende arbeidsprosesser. På samme måte og ved å stole på helsepersonell som setter dagsordenen, artikulerer pasienter arbeid og bringer oppgaver sammen når de gjør anstrengelser for å koble sin egen livsverden med helsetjenestens verden av standarder. Slike arbeidsprosesser som blir til gjennom samhandling, understreker viktigheten av å håndtere spenninger og viser hvordan arbeidet som blir utført gjennom sykdomsforløpet er en kompleks forhandlingsprosess der aktørene er avhengige av hverandre for å utjevne ujevnheter og konstruere en sammenhengende helhet. Dette sammenføyningsarbeidet fra pasienter og helsepersonell i å manøvrere mellom pasientdeltakelse og standardisering av helsetjenester er ikke oppgaver som er formalisert og tildelt bestemte aktører. Tvert imot blir de tatt for gitt av alle interessenter. Som en følge, får dette artikulasjonsarbeidet sekundær verdi i stedet for å bli anerkjent og opphevet som overordnet arbeid som muliggjør annet arbeid og gir resultater når pasienter og helsepersonell forhandler i lokale situasjoner. I en helsetjeneste i stadig forandring handler det ikke bare om å forberede helsesystemer og helsepersonell på den store pågående endringen i håndtering av kroniske sykdommer. Like viktig er det å sikre at pasienter er tilstrekkelig rustet til å håndtere sin kroniske sykdom i eget hjemmemiljø.
Opphavsrett 2025 Hege Johanne Magnussen https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
De akuttmedisinske kommunikasjonssentralene (AMK-sentralene) er et av de første leddene i den akuttmedisinske kjeden i Norge. Operatørene som jobber i AMK-sentralene svarer på medisinske nødsamtaler fra publikum, fordeler ressurser og koordinerer kommunikasjon mellom prehospitale ressurser og andre profesjoner og helseinstitusjoner. Oppgavene til en AMK-operatør er blant annet å vurdere pasienter, utføre triage og prioritere ressurser. Flere konsepter er viktige for hvordan nødsamtalene utspiller seg og for hvordan operatørene utfører oppgavene sine: operatørenes situasjonsbevissthet, beslutningstaking samt den kommunikative relasjonen mellom operatør og innringer. Tradisjonelt har de utført oppgavene sine uten visuelle hjelpemidler. I løpet av de siste årene har video som et ekstra kommunikasjonsverktøy blitt introdusert i norske AMK-sentraler. Når operatøren aktiverer video under samtalen, kan operatøren se situasjonen gjennom innringerens smarttelefonkamera. Det er blitt utført noe forskning på video, hovedsakelig på hjertestans utenfor sykehus og hjerte- og lungeredning. Denne forskningen antydet at video kan ha en positiv effekt, imidlertid fantes lite annen vitenskapelig kunnskap på denne typen bruk av video når det ble implementert i AMK. Formålet med denne avhandlingen er derfor å demonstrere implikasjoner av video som et ekstra kommunikasjonsverktøy i medisinske nødsamtaler. Vi har benyttet både kvalitative og kvantitative metoder for å besvare avhandlingens formål. To av studiene utforsker perspektivene til brukergruppene, innringere og operatører. Vi gjennomførte fokusgruppeintervjuer med operatørene, og semistrukturerte enkeltintervjuer med innringerne. Vi brukte systematisk tekstkondensering for dataanalyse i begge de kvalitative studiene. For å se på eventuelle effekter av video gjennomførte vi en prospektiv observasjonsstudie for å undersøke om AMK-operatører oftere gjenkjenner at den skadde pasienten har behov for førstehjelp fra publikum når video ble brukt under samtalen. I tillegg undersøkte vi om video kunne påvirke kvaliteten på førstehjelp utført av publikum. Den fjerde studien er en valideringsstudie, hvor vi validerte verktøyet som ble brukt til datainnsamling i observasjonsstudiet. Flere av operatørene beskrev at deres opplevelse av situasjonen endret seg etter å ha aktivert video, og at de ofte følte seg mer beroliget av visuell bekreftelse. Noen var imidlertid bekymret for tidslengden på samtalene. Mange av innringerne som ble intervjuet beskrev en økt følelse av trygghet ved å vite at operatørene kunne se situasjonen. Noen følte seg derimot mer stresset når de skulle filme i en nødsituasjon, og noen trakk paralleller til filming av ulykker som legges ut i sosiale medier. Når det gjelder studien som undersøkte eventuelle effekter på førstehjelp, var oddsen for at operatøren gjenkjente et behov for førstehjelp fra publikum fem ganger høyere ved bruk av video. Vi fant ingen effekt på førstehjelpskvaliteten utført av publikum. Denne avhandlingen viser at video har flere viktige implikasjoner for medisinsk nødsamtaler. Video kan bidra til å øke operatørenes situasjonsbevissthet og føre til mer riktig beslutningstaking, som videre kan bedre pasientbehandlingen. Dette støttes av funnene i studie I og III. Studie I og II viser at video kan også forbedre kommunikasjonen mellom innringer og operatør, ved at innringerne opplever økt følelse av trygghet og operatører kan påvirkes til å bedre bruken av empati som verktøy. Det vil likevel være viktig for operatørene å vurdere om video er det beste alternativet for hver samtale. Bruken av video som et ekstra kommunikasjonsverktøy vil sannsynligvis øke i fremtiden i takt med organisatoriske endringer. Video har vist å ha flere positive implikasjoner for nødsamtaler, men det forblir viktig for operatørene å fokusere på gode og grunnleggende kommunikasjonsteknikker. Forbedringer av systemer og verktøy som brukes i AMK-sentralene, som video, vil bety forbedring av pasientbehandling og pasientsikkerhet. Det er behov for ytterligere forskning for å få mer kunnskap om hvordan bruk av video i medisinske nødsamtaler er av best nytte.
Opphavsrett 2025 Siri Idland https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
The Impact of Dry Eye Disease before and after cataract surgery
Resultatene av moderne kataraktkirurgi er generelt veldig gode. Rundt 80 % av pasientene oppnår den tiltenkte refraktive presisjonen innenfor 0,5 dioptrier. Bare noen få pasienter opplever refraksjonsfeil på mer enn 0,75 eller 1,0 dioptrier, noe som kan være en betydelig kilde til misnøye for disse pasientene, spesielt når pasientene velger avanserte intraokulære linser (IOL) for å korrigere refraksjonsfeil. Tørre øyne er en faktor som kan resultere i et uønsket refraktivt resultat ved bruk av refleksjonsbasert keratometri. I tillegg kan kataraktkirurgi bidra til eller forverre tørre øyne etter operasjonen. Hovedmålet med denne avhandlingen var å undersøke om tørre øyne kunne påvirke utfallet av kataraktkirurgi. Våre første og andre studie hadde som mål å avgjøre om variabiliteten i keratometri ble påvirket av tørre øyne, og om behandling av tørre øyne kunne forbedre denne variabiliteten og dermed forbedre den refraktive presisjonen. Resultatene viste at personer med enten ustabil tårefilm eller hyperosmolaritet i tårefilmen hadde en statistisk signifikant høyere gjennomsnittlig variabilitet i keratometri eller proporsjoner av avvikere (forskjell > 0,25 D) når målt med refleksjonsbasert keratometri. Det var ingen statistisk signifikant forskjell i variabiliteten av keratometri for pasienter med de kombinerte tegnene på tørre øyne fra baseline til tidspunktet for kataraktkirurgi. Det var heller ingen statistisk signifikante forskjeller i refraktiv forutsigbarhet for personer med tørre øyne (behandlet med kunstige tårer eller ubehandlet) versus personer uten tørre øyne. Målet med vår tredje studie var å utforske forskjeller i osmolaritet mellom de to øynene som et diagnostisk kriterium for tørre øyne (i henhold til DEWS II-anbefaling). Kjikvadratanalyser ble utført for å sammenligne dette kriteriet med andre kriterier for tørre øyne. Resultatene viste at forskjellen mellom øynene ikke korrelerte med noen andre tester for tørre øyne, noe som tyder på at en forskjell på 8 mOsmol/L ikke er en nyttig grense for å diagnostisere tørre øyne. I den fjerde og siste studien vår hadde vi som mål å evaluere effekten av konserveringsfrie NSAIDs, kortikosteroider og trehalose/hyaluronsyre øyedråper versus NSAIDs og kortikosteroider med konserveringsmiddelet benzalkoniumklorid for pasienter med og uten tørre øyne etter kataraktkirurgi. Vi oppdaget at personer med tørre øyne før operasjonen (tegn og symptomer) ble bedre seks uker etter kataraktkirurgi. Effekten av kortikosteroidene kan forklare denne forbedringen. Derimot ble personer uten tørre øyne verre. Vi konkluderte med at konserveringsfrie øyedråper og kunstige tårer ikke hadde noen gunstig effekt. Vår forskning i den første studien fant at tegn på hyperosmolaritet og ustabilitet i tårefilmen assosiert med tørre øyne kan påvirke refleksjonsbasert keratometri, og potensielt påvirke den refraktive presisjonen. Imidlertid ser det ut til at de kombinerte kriteriene for tørre øyne er utilstrekkelige for å vurdere om pasienter er i fare for usikre keratometri-målinger. Våre resultater viste at fukt- og konserveringsfrie øyedråper ikke er tilstrekkelige for å forbedre den refraktive forutsigbarheten. Videre forskning på forskjellige behandlinger for tørre øyne er nødvendig. Vi foreslår imidlertid at pasienter med redusert tårefilmsstabilitet bør ha gjentatte biometriske målinger, og at IOL-beregningene kan baseres på gjennomsnittlig keratometri. En forskjell i osmolaritet mellom øynene på mer enn 8 mOsmol/L virker uegnet for å diagnostisere tørre øyne og krever revurdering (tredje studie). Til slutt fant vår fjerde studie ingen positive effekter av konserveringsfrie øyedråper og toukers behandling med kunstig tårevæske i en kohort av pasienter som var planlagt for kataraktkirurgi.
Opphavsrett 2025 Christian Nilsen https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
The impact of L-carnitine on human semen quality upon cryopreservation, its association with sperm fatty acids, and assessment of a novel analytical tool for DNA fragmentation in mammals
Redusert mannlig fertilitet er forbundet med nedsatt sædkvalitet og kan ha ulike årsaker som medisinske tilstander, som infeksjoner eller blokkeringer i reproduktive organer, eller livsstilsfaktorer som fedme. Hos rundt 50% av menn med nedsatt fertilitet er årsaken fortsatt ukjent. Selv om en sædanalyse utgjør en sentral og innledende del av undersøkelsen av mannlig infertilitet, er den alene ikke tilstrekkelig for å stille en fullstendig diagnose. Nyere forskning antyder at oksidativt stress kan være en medvirkende faktor til mannlig infertilitet. Oksidativt stress oppstår som følge av en ubalanse mellom produksjon av reaktive oksygenforbindelser (ROF) og kroppens antioksidantforsvar, noe som kan føre til DNA-skader i sædceller i ulike stadier av spermieutviklingen. Fettsyrer er viktige for sædfunksjonen, mens L-karnitin spiller en sentral rolle ved å transportere langkjedede fettsyrer for β-oksidasjon og styrke antioksidantforsvaret. Høye nivåer av L-karnitin fra epididymis finnes i sædplasma og viser en positiv sammenheng med sædkonsentrasjon og motilitet. Tilsetning av L-karnitin i frysemedia har vist å forbedre kvaliteten på opptint sæd ved å redusere ROF-nivåer og DNA-skader. Hovedmålet med dette prosjektet var å undersøke effekten av endogent seminalt L-karnitin på sædparametere i både ferske og tinte sædprøver hos mennesker. I tillegg ble alternative metoder for å vurdere DNA-fragmentering testet ved bruk av sædceller fra okse som dyremodell. Vår studie viste en positiv sammenheng mellom endogene nivåer av L-karnitin i sædplasma og fettsyrer som palmitinsyre, docosahexaensyre og totale n-3 flerumettede fettsyrer. Det ble ikke funnet noen sammenheng mellom L-karnitin-nivåer og BMI, noe som antyder at redusert sædkvalitet assosiert med fedme er uavhengig av L-karnitin. Funnene våre bekrefter rollen til epididymis i spermiemodning. Studien viste også at både endogene nivåer og tilsatt L-karnitin forbedret sædmotilitet, reduserte oksidativt stress og beskyttet mot fryseindusert skade. Videre testet vi alternative metoder til Sperm Chromatin Structure Assay (SCSA) test for å oppdage DNA-skader i oksesæd. Resultatene viste at både SCSA og Sperm Chromatin Dispersion (SCD) tester effektivt identifiserte økt DNA-skade i prøver eksponert for høye H₂O₂-konsentrasjoner, mens Sensitive Recognition of Individual DNA Ends (dSTRIDE) test ikke gjorde det. Dette indikerer at SCD er et lovende alternativ til SCSA for å vurdere DNA-skader, mens dSTRIDE krever videre utvikling av metoden.
Opphavsrett 2025 Mario Iliceto https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
Denne avhandlingen utforsker elevers kroppslige erfaringer i kroppsøving, med mål om å bidra til utvikling av pedagogikk for kroppslig læring (embodiment) i kroppsøving. Det overordnede forskningsspørsmålet for studien er: Hva kjennetegner elevers kroppslige erfaringer i kroppsøving, og hvordan kan disse erfaringene bidra til pedagogikk for kroppslig læring? For å svare på dette spørsmålet har jeg gjennomført to studier. Den første er en litteraturgjennomgang av tidligere forskning. Systematiske søk i relevante databaser og tidsskrifter inkluderte fagfellevurderte, empiriske studier som omhandler embodiment i kroppsøving fra et elevperspektiv. Disse ble analysert ved hjelp av en tematisk tilnærming. Den andre studien er en sensorisk etnografi. Som deltakende observatør i en tiendeklasse i Oslo, Norge, deltok jeg i alle kroppsøvingsøktene i en periode på 5 måneder (36 timer), og gjennomførte 17 individuelle intervjuer. Gjennom abduktiv analyse vekslet jeg mellom induktiv analyse av datamaterialet og anvendelse av fenomenologisk informerte begreper om embodiment, tilhørighet til sted, lekenhet, lystbetont aktivitet, meningsfullhet og intersubjektivitet. I artikkel I viste analysen av de 42 inkluderte artiklene hvordan tidligere forskning om pedagogikk for kroppslig læring dreier seg om to hovedtemaer. Tema A. “Muliggjøre kritisk refleksjon” fremhever pedagogikk som inkluderer utvikling av elevers evne til kritisk refleksjon og skaper trygge rom for kroppslig læring og identitetsarbeid. Tema B. “Utforske (nye) bevegelser” viser pedagogiske tilnærminger som legger til rette for elevers utforskning av (nye) bevegelser ved å utvikle kroppsbevissthet, meningsfulle erfaringer og kompetanse. Foreslåtte implikasjoner for undervisning og læring fremhever elevsentrerte og induktive tilnærminger som involverer elevmedvirkning. Tilrettelegging for utvikling av kritisk tenkning og kroppsbevissthet kan gjøres ved å sette av tid til refleksjon før, under og etter aktiviteter. Artikkel II viser hvordan elevers lekenhet skapte muligheter for lystbetonte erfaringer og kroppslig læring i kroppsøving. Elevenes lekne holdning, operasjonalisert som lydhør åpenhet, gjorde dem åpne for mulighetene de fysiske og sosiale omgivelsene tilbød, og til å respondere på disse ved å handle. Lekenheten skapte muligheter for lystbetonte erfaringer, bestående av fysisk spenning, psykologisk flyt og sosial interaksjon. Lekenhet fremsto derfor som et kriterium for å skape lystbetonte erfaringer. Funnene illustrerer hvordan lekne og lystbetonte erfaringer ga muligheter for kroppslig læring, for eksempel fysisk, sosial og kreativ kompetanse. Foreslåtte implikasjoner innebærer at lærere er åpne for å la elevenes lekne og innovative initiativer påvirke undervisningen. Artikkel III viser hvordan elevers kroppslige erfaringer av sosiale relasjoner var preget av å etablere, bekrefte, opprettholde og stille spørsmål ved sin tilhørighet til et felles “vi”. Å oppleve sterke kroppslige affekter sammen bidro til samhold, og delte erfaringer bidro til elevenes opplevelse av meningsfullhet. Erfaringer av sosial (u)sikkerhet påvirket deltakelse og hvorvidt aktivitetene var lystbetonte. Et trygt læringsmiljø og en sterk følelse av tilhørighet styrket deltakerne til å prøve nye eller utfordrende bevegelser og aktiviteter. Usikkerhet rundt egen tilhørighet gruppa så ut til å ha en negativ innvirkning på interessen for å utforske bevegelser i kroppsøving. Foreslåtte implikasjoner inkluderer å utvikle empati og et trygt læringsmiljø. Å bygge et felles “vi” kan være et viktig utgangspunkt. I avhandlingens kappe diskuterer jeg hvordan funnene bidrar til å svare på det overordnede forskningsspørsmålet. For det første diskuterer jeg hvordan elevenes kroppslige erfaringer kan karakteriseres som stedliggjort, lekne og delte. For det andre skisserer jeg hvordan disse tre egenskapene bidrar til å utvikle eksisterende pedagogikk for kroppslig læring. For det andre skisserer jeg hvordan disse tre karakteristikkene bidrar til å utvikle pedagogikk for kroppslig læring, der “tilrettelegging for lekenhet” og “utvikling av elevenes tilhørighet” er betydningsfulle elementer i pedagogikk for kroppslig læring.
Opphavsrett 2025 Iselin Aartun https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
Reduced male fertility is associated with reduced semen quality and can result from medical conditions, such as infections or blockages in the reproductive organs, and lifestyle factors like obesity. However, the cause of reduced fertility remains unexplained in about 50% of affected males. Even though semen analysis constitutes a central and initial part of male infertility investigation, relying on it alone is insufficient for a comprehensive diagnosis of male infertility. Recent studies suggest that oxidative stress may be a contributing factor in male infertility. Oxidative stress arises from an imbalance between reactive oxygen species (ROS) production and the body's antioxidant defence, leading to sperm DNA damage at various stages of sperm development. While sperm fatty acids are vital for sperm function, L-carnitine is equally important, facilitating the transport of long-chain fatty acids for β-oxidation and supporting antioxidant defence. High levels of L-carnitine from the epididymis are found in seminal plasma and positively correlate with sperm concentration and motility. Additionally, L-carnitine supplementation in cryopreservation media improves post-thaw semen quality by reducing ROS levels and DNA fragmentation. The primary objective of this project was to assess the effect of endogenous seminal L-carnitine on human sperm parameters in fresh and post-thaw semen samples. Additionally, we explored alternative approaches for evaluating DNA fragmentation, using bull spermatozoa as a model system. In the first article, we revealed that free seminal L-carnitine levels positively correlate with palmitic acid, docosahexaenoic acid, and total n-3 PUFAs in sperm. Seminal L-carnitine levels were not linked to BMI, indicating that the reduced semen quality associated with obesity is unrelated to L-carnitine. These results support the role of the epididymis in sperm maturation. In the second paper, we showed that both endogenous L-carnitine and L-carnitine supplemented to the cryopreservation medium improve sperm motility and mitigate the oxidative stress caused by freezing. In addition, this study evaluated alternative methods to the Sperm Chromatin Structure Assay (SCSA) for detecting DNA damage in bovine sperm. Our study found that SCSA and Sperm Chromatin Dispersion (SCD) tests both effectively identified increased DNA damage in bull spermatozoa exposed to high H₂O₂ concentrations, whereas Sensitive Recognition of Individual DNA Ends (dSTRIDE) test did not. These results suggest that SCD is a promising alternative to SCSA for assessing DNA damage, while dSTRIDE needs further refinement. Redusert mannlig fertilitet er forbundet med nedsatt sædkvalitet og kan ha ulike årsaker som medisinske tilstander, som infeksjoner eller blokkeringer i reproduktive organer, eller livsstilsfaktorer som fedme. Hos rundt 50% av menn med nedsatt fertilitet er årsaken fortsatt ukjent. Selv om en sædanalyse utgjør en sentral og innledende del av undersøkelsen av mannlig infertilitet, er den alene ikke tilstrekkelig for å stille en fullstendig diagnose. Nyere forskning antyder at oksidativt stress kan være en medvirkende faktor til mannlig infertilitet. Oksidativt stress oppstår som følge av en ubalanse mellom produksjon av reaktive oksygenforbindelser (ROF) og kroppens antioksidantforsvar, noe som kan føre til DNA-skader i sædceller i ulike stadier av spermieutviklingen. Fettsyrer er viktige for sædfunksjonen, mens L-karnitin spiller en sentral rolle ved å transportere langkjedede fettsyrer for β-oksidasjon og styrke antioksidantforsvaret. Høye nivåer av L-karnitin fra epididymis finnes i sædplasma og viser en positiv sammenheng med sædkonsentrasjon og motilitet. Tilsetning av L-karnitin i frysemedia har vist å forbedre kvaliteten på opptint sæd ved å redusere ROF-nivåer og DNA-skader. Hovedmålet med dette prosjektet var å undersøke effekten av endogent seminalt L-karnitin på sædparametere i både ferske og tinte sædprøver hos mennesker. I tillegg ble alternative metoder for å vurdere DNA-fragmentering testet ved bruk av sædceller fra okse som dyremodell. Vår studie viste en positiv sammenheng mellom endogene nivåer av L-karnitin i sædplasma og fettsyrer som palmitinsyre, docosahexaensyre og totale n-3 flerumettede fettsyrer. Det ble ikke funnet noen sammenheng mellom L-karnitin-nivåer og BMI, noe som antyder at redusert sædkvalitet assosiert med fedme er uavhengig av L-karnitin. Funnene våre bekrefter rollen til epididymis i spermiemodning. Studien viste også at både endogene nivåer og tilsatt L-karnitin forbedret sædmotilitet, reduserte oksidativt stress og beskyttet mot fryseindusert skade. Videre testet vi alternative metoder til Sperm Chromatin Structure Assay (SCSA) test for å oppdage DNA-skader i oksesæd. Resultatene viste at både SCSA og Sperm Chromatin Dispersion (SCD) tester effektivt identifiserte økt DNA-skade i prøver eksponert for høye H₂O₂-konsentrasjoner, mens Sensitive Recognition of Individual DNA Ends (dSTRIDE) test ikke gjorde det. Dette indikerer at SCD er et lovende alternativ til SCSA for å vurdere DNA-skader, mens dSTRIDE krever videre utvikling av metoden.
Generation of full-length mRNA transcriptome and miRNA target prediction resources utilized in the study of miRNAs associated with response to Moritella viscosa infection in Atlantic salmon
Laks (salmo salar) er en viktig oppdrettsart for akvakulturnæringen. En av utfordringene for oppdrettslaks og villaks er smittsomme sykdommer. Blant disse er bakterien Moritella viscosa som forårsaker vintersår. Denne sykdommen forårsaker redusert livskvalitet og høy dødelighet blant oppdrettslaks. Som en del av arbeidet for å bekjempe denne typen sykdommer har forskere studert det genetiske grunnlaget for laksens respons på infeksiøse sykdommer. En type gener av særlig interesse er mikroRNA (miRNA). Disse spiller en viktig rolle i regulering og finjustering av ekspresjons-nivået til bestemte proteiner i mange arter ved å lede et stort enzymkompleks til spesifikke mRNA-transkripter (målgener). Mange slike målgener er nøkkelgener i immun-gen nettverk. Det har til nå vært vanskelig å studere funksjonene til miRNA i laks fordi målgenene er lite kjent. Dette skyldes blant annet manglende tilgang på 3’UTRer fra full-lengde sekvenserte transkripter. Karakterisering av kodende gener har generelt vært særlig utfordrende i laks på grunn av en salmonide-spesifikk hel-genom duplisering. Massiv parallell-sekvenserings metoder, som til nå har vært benyttet for å sekvensere transkripter, har ikke vært gode verktøy for å karakterisere transkripter når genomet, etter en slik relativt nylig hel-genom duplisering, har mange nesten identiske paraloge gener og pseudogener. I dette prosjektet benyttet vi hybrid-korrigering av PacBio SMRT-sekvenserte transkripter og en egenutviklet bioinformatikk-pipeline for å generere et de novo full-lengde mRNA transkriptom med komplette UTRer. Denne transkriptom-ressursen med 71 461 komplette transkripter fra 23 071 loci ga eksperimentell verifisering av 25% av referansetranskriptene for laks i refseq databasen. De fleste av transkriptene var imidlertid nye varianter av kjente gener (70% av transkriptomet). UTR-sekvensene til disse transkriptene og alle kjente miRNA fra laks ble benyttet i in silico prediksjoner for å finne sannsynlige målgener for hvert enkelt miRNA. Denne metoden var basert på vektet gjensidig bekreftelse, slik at hvert målgen var støttet av RNAhybrid-algoritmen samt minst to av de tre lignende prediksjonsalgoritmene vi benyttet for målgenprediksjoner. Det endelige settet med målgener for hvert miRNA ble publisert som en søkbar database (MicroSalmon). Denne databasen lar også brukere søke opp den funksjonelle (biologiske) annoteringen for alle de ulike målgenene. Databasen inneholder videre en oversikt over andre kjente og potensielt nye cis-regulatoriske elementer i UTR sekvensen til alle laksetranskriptene. Disse ble også identifisert via in silico metoder. Full-lengde transkriptomet og MikroSalmon var essensielle ressurser som ble benyttet i siste del av prosjektet. I denne delen identifiserte vi miRNA og proteinkodende gener som endret uttrykk i fisk smittet med M. viscosa. Disse analysene identifiserte 52 biologisk viktige miRNA (guide miRNA) og ~4500 mRNA som responderte på infeksjon med M. viscosa. De samtidige endringene i ekspresjonsnivå mellom miRNA og mRNA ble lagt til grunn for identifikasjon av målgener for de 52 guide miRNAene. Søk etter målgener i MicroSalmon ble derfor begrenset til de ~4500 M. viscosa-responderende transkriptene. Målgenene ble videre brukt i anrikelses-analyser som bekreftet at miRNA målgenene var overrepresentert i immungen nettverk og andre prosesser relatert til sykdomsrespons som sårheling, celledød, og respons til stress og blødning. Denne responsen fremstår som delvis organspesifikk. Det var en overvekt av gener relatert til generelle immunfunksjoner og produksjon av nytt blod i hodenyreprøver, mens hud og muskelprøvene nær sår hadde en overvekt av gener relatert til celledød og vekst av nytt vev. Disse resultatene samsvarer godt med studier fra andre arter, som også indikerte at mange av miRNAene identifisert som sykdomsresponderende i laks har viktige roller i lignende prosesser selv i fjernt beslektede arter. Analysene identifiserte også noen sykdomsresponderende miRNA som er spesifikke for teleost-fisker, deriblant miR-2188 og miR-7132. Denne studien gir ny viktig kunnskap om rollene til mange miRNA i respons på bakterielle infeksjoner i laks. Disse funnene kan legges til grunn for undersøkelser av fremtidig anvendelse av disse miRNAene ved biomarkør-assistert oppdrett av laks, eller som diagnostiske infeksjonsmarkører. Manipulering av deres uttrykk kan potensielt også være et terapeutisk virkemiddel som kan redusere skadevirkningene av M. viscosa-smitte i oppdrettsnæringen.
Opphavsrett 2025 Sigmund Ramberg https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
Bruk av intravenøst kontrastmiddel (KM) er viktig i mange computertomografi (CT)-undersøkelser. Jodholdige kontrastmidler, med sitt høye atomnummer, er spesielt effektive i å attenuere røntgenstråler. Dette resulterer i forbedret visualisering og differensiering av strukturer og vev i kroppen, også ved CT undersøkelser av thorax (brysthulen). Ulike CTundersøkelser krevere varierende doser av KM basert på anatomisk område og klinisk indikasjon. Med den økende variasjonen i pasientstørrelser globalt, har persontilpasset KMdosering blitt stadig viktigere. Derfor er forskning rettet mot optimalisering av KM-doser av stor betydning for å sikre høy bildekvalitet og bærekraftig bruk av ressurser. Det første målet for avhandlingen var å undersøke variasjonen og graden av konsensus i KMprotokoller for CT-undersøkelser av thorax. Studiepopulasjonen bestod av medlemmer fra European Society of Thoracic Imaging (ESTI), alle sykehus i Norge, samt universitetssykehus i Sverige og Danmark. Datainnsamlingen ble utført gjennom en nettbasert undersøkelse (for ESTI medlemmer) og direkte e-postkommunikasjon. Studien ga informasjon om de mest anvendte doseringsprotokollene og variasjoner i forskjellige kontrastmiddelfaktorer ved CT thorax. Resultatene viste at flertallet av respondentene benyttet en fast doseringsstrategi, injeksjonshastighet og skannforsinkelse. Studien fremhevet behovet for persontilpasset KMdosering, samt utvikling av standardiserte protokoller og felles retningslinjer ved CT thorax. Det andre delmålet for avhandlingen var å undersøke variasjonene ved bruk av fire ulike KMdoseringsprotokoller ved CT thorax, med fokus på forskjeller i objektiv bildekvalitet. To randomiserte kontrollerte studier ble gjennomført for å samle data, hvor totalt 364 pasienter ble prospektivt kategorisert basert på kroppssammensetning som normal, muskuløs eller overvektig. I artikkel II ble en KM-protokoll med fast dose sammenlignet med en protokoll basert på total kroppsvekt og kroppssammensetning. I artikkel III ble KM-dose basert på pasientenes individuelle magre kroppsvekt (lean body mass, LBM) eller kroppsoverflate (body surface area, BSA) sammenlignet med den faste KM-dose protokollen. Bildekvaliteten ble evaluert basert på objektive parametere med primært fokus på vaskulær kontrastmiddelattenuasjon. I den faste KM-dose gruppen nådde 94% av pasientene den forhåndsdefinerte vaskulære attenuasjonen, sammenlignet med 99% i gruppene basert på vekt og kroppssammensetning og LBM-gruppen, og 98% i BSA-gruppen. Som forventet observerte vikun små variasjoner i gruppen med normal kroppssammensetning. Likevel viste resultatene våre konsekvent en klar korrelasjon mellom KM-dose, pasientstørrelse og vaskulær attenuasjon. I artikkel II viste resultatene en gjennomsnittlig lavere vaskulær attenuasjon ved bruk av protokollen basert på fast KM-dose sammenlignet med KM-protokollen basert på kroppssammensetning for muskuløse og overvektige pasienter. Til tross for lavere KM-doser per kg kroppsvekt, oppnådde den persontilpassede protokollen sammenlignbar bildekvalitet hos overvektige pasienter som hos pasienter i normal-kategorien, mens muskuløse pasienter i gjennomsnitt fikk høyere KM-doser, noe som resulterte i økt vaskulær attenuasjon. I artikkel III ble den høyeste vaskulære attenuasjonen observert blant overvektige pasienter i både LBM- og BSA-gruppen, mens for pasientene i den muskuløse kroppssammensetningskategorien ble høyest gjennomsnittlig vaskulær attenuasjon oppnådd ved bruk av LBM-protokollen. Et viktig funn var at den faste KM-dose protokollen resulterte i flest pasienter med HU-verdier under det forhåndsdefinerte bildekvalitetskravet, noe som indikerer mindre homogen bildekvalitet. Studien bekrefter at justering av KM-dose i forhold til pasientstørrelse og kroppstype kan bidra til å optimalisere CT-undersøkelser, redusere risikoen for suboptimal bruk av KM og forbedre den generelle bildekvaliteten. Denne avhandlingen gir ny innsikt i variasjonene i KM-protokoller som for tiden benyttes ved CT thorax. Resultatene fra de randomiserte studiene understreker nødvendigheten av å persontilpasse KM-dosene for å forbedre og optimalisere bildekvaliteten, og utforske potensialet for en generell reduksjon av KM ved CT-undersøkelser av thorax.
Opphavsrett 2025 Mette Karen Henning https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
Developing an AI-driven Child Avatar Chatbot to Improve Interviewing Skills for Professionals Investigating Suspected Child Abuse and Neglect
Når barn kommer til informasjonsinnhentende samtaler grunnet mistanke om vold, seksuelle overgrep eller omsorgssvikt, trenger de å møte profesjonelle som kan gjennomføre samtaler av høy metodisk kvalitet. Å gjennomføre slike samtaler på et kvalitetsmessig høyt nivå er et viktig verktøy i arbeidet med å etterforske overgrep. Forskning viser at barn ned i 3-4 års alder er i stand til å gi nøyaktig og relevant informasjon om selvopplevde overgrepserfaringer i avhør. Etablerte retningslinjer for beste praksis i strukturerte samtaler med barn, anbefaler vedvarende bruk av åpne spørsmål før samtaleleder går videre til mer fokuserte og direkte spørsmål. Lukkede og ledende spørsmål, som kan påvirke barnets forklaring negativt, skal unngås. Likevel viser forskning en vedvarende tendens til sjelden å stille åpne spørsmål i informasjonsinnhentende samtaler med barn. Å gjennomføre strukturerte samtaler er en avansert ferdighet som krever spesialisert opplæring og trening. Ulike opplæringsprogrammer har vært iverksatt verden over. Selv om opplæring i forskningsbaserte retningslinjer, inkludert betydningen av å ha en hypotesetestende tilnærming, i hovedsak har vært knyttet til avhør, er det økende oppmerksomhet rundt retningslinjer i barnevernsfeltet. Feltstudier viser imidlertid en betydelig avstand mellom anbefalinger og faktisk praksis. Virksomme elementer i opplæringen er identifisert, og muligheten for realistisk ferdighetstrening med tilbakemelding er funnet spesielt viktig. Eksisterende opplæringsprogrammer benytter ulike former for iscenesettelse av samtaler med barn så som rollespill, men de er ressurskrevende. Avanserte teknologiske nyvinninger innen kunstig intelligens (KI) har motivert forskningsgrupper til å utvikle avatarløsninger som kan møte behovet for ferdighetstrening i førstelinjetjenester som barnevern og politi, hvor de har press på tid og begrensede ressurser. Målet med arbeidet i avhandlingen har vært å bidra i utviklingen av en KI-drevet barneavatar-chatbot for realistisk ferdighetstrening som er basert på læringsprinsipper. Utviklingsarbeidet ble gjennomført i en tverrfaglig forskningsgruppe. Forskningen anvendte kvantitative tilnærminger og hadde fire overordnede mål: Det første målet var å frembringe kunnskap om hvordan profesjonelle i førstelinjen samhandlet med en digital barneavatar, LiveSimulation (LiveSim), når de trente på å utvikle ferdigheter innen spørsmålsstilling, med vekt på brukerengasjement. Det andre målet var å evaluere og sammenligne hvilke spørsmålsstrategier barneverntjenesten og politiet benytter i strukturerte samtaler med barn basert på opplæring i samme metodikk. Det tredje målet var å frembringe kunnskap om mønstre og kapasitet hos førskolebarn til å avdekke vold og overgrep under avhør. Det fjerde målet var å undersøke om gjentatt trening av spørsmålsferdigheter ved bruk av en KI-drevet barneavatarchatbot gav bedre ferdigheter i form av økt bruk av åpne spørsmål. En KI-drevet språkmodell, Generative Pre-trained Transformer – 3 (GPT-3), ble trent ved bruk av kodede dialogutskrifter av iscenesatte avhør med profesjonell som imiterer barnet. Det ble også utviklet en integrert tilbakemeldingsfunksjon som klassifiserte brukernes spørsmålstyper. Studie I var en eksplorativ feltstudie som fant at barneavataren LiveSim, et nettbasert treningsverktøy med forhåndsgenererte spørsmålsalternativer, fremkalte godt engasjement blant brukerne. De fleste brukerne var profesjonelle som trente med avataren som et øvingsverktøy eller som del av et E-læringsprogram i samtalemetodikk. Engasjement ble målt på tvers av ulike aktiviteter som antall og tidspunkt for fullføring av aktiviteter. Studie II og III var feltstudier hvor det ble analysert barnesamtaler fra barnevernet og transkriberte politiavhør. Resultatene fra Studie II viste at utdannete samtaleledere fra både barneverntjenesten og politiet brukte et begrenset antall åpne spørsmål. Begge profesjonsgruppene brukte mange direkte (hv-) spørsmål og ikke-anbefalte ledende spørsmål. Barnevernsansatte spurte flere tvungne valg-spørsmål som øker sannsynligheten for feilsvar, enn politiet. Politiet spurte derimot flere ledende spørsmål som øker risikoen for å forvrenge barnets forklaring. Studie III bekreftet svære begrenset bruk av åpne spørsmål i avhør av førskolebarn. I det selekterte utvalget fortalte alle barna overgrepsrelatert informasjon, men det var stor variasjon i når første avsløring kom. En tredjedel fortalte om overgrep i den førsubstansielle fasen av avhøret. Videre fant vi at 3-åringer ga ny relevant informasjon gjennom flere spørsmål-svar interaksjoner på linje med de eldre barna. Imidlertid var avhørene lange og preget av ledende spørsmål, noe som skaper bekymring for gyldigheten av barnas forklaringer. Studie IV fant at øving av spørsmålsferdigheter ved bruk av en barneavatar-chatbot trent til å respondere som en 6-årig jente utsatt for vold i nære relasjoner, økte bruken av anbefalte åpne spørsmål. Dette var mest tydelig når treningen ble kombinert med direkte tilbakemelding på spørsmålstyper og repetert praktisering. Den integrerte tilbakemeldingsfunksjonen hadde høyt samsvar ved klassifisering av spørsmålstyper med trente, menneskelige kodere. Denne avhandlingen bidrar med kunnskap om utviklingen av en samtalegenererende barneavatar i sanntid. Funnene støtter utvikling av nettbaserte løsninger for ferdighetsøving som benytter realistiske avatarer: Profesjonelle med travle arbeidshverdager viste stort engasjement og trente med en enkel avatar. Videre indikerte funnene en bekymringsfull bruk av spørsmål blant både barnevernsansatte og politi, selv med formell opplæring. Dette understreker viktigheten av ferdighetstrening og tilbakemelding på egen prestasjon. Den KIdrevne barneavataren kombinert med direkte tilbakemeldinger viste seg å være et lovende (ressurseffektivt) treningsverktøy for forbedret kvalitet på spørsmålene som stilles og dermed ivaretakelse av barns rettigheter.
Opphavsrett 2025 Ragnhild Klingenberg Røed https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
Exploring the Use of Benefits Management in Practice
Manglende realisering av gevinster fra investeringer i informassjonssystemer er godt dokumentert i forskning. De siste 30 årene med forskning på gevinstrealisering har vært et forsøk på å forbedre denne situasjonen. Selv om flere genvinstrealiseringspraksiser er forbundet med økt realisering av gevinster, er det fortsatt deler av gevinstrealiseringsfaget vi ikke forstår, og realisering av gevinster er fortsatt et problem i praksis. Med dette som bakgrunn, har denne oppgaven som overordnet mål å; 1. øke vår forståelse for gevinstrealisering i praksis, og 2. utforske underliggende mekanismer som bidrar til realisering av gevinster. Disse temaene utforskes gjennom en kombinasjon av kvalitative og kvantitative studier: Tre studier som bruker stegvis-deduktiv induksjon med data samlet i semistrukturerte intervjuer, to fokusgrupper og fem statistiske studier som er basert på data samlet i tre spørreundersøkelser. Denne oppgaven bidrar med ny kunnskap ved å identifisere: • seks utfordringer ved bruk av gevinstrealisering i praksis • to underliggende mekanismer som p˚avirker gevinstrealisering, hvordan tid, kostnad, omfang, gevinster og gevinster i forhold til kostnader påvirker sentrale beslutninger i prosjekter • at det organisere arbeid i kontinuerlig produktutvikling har en tendens til å gi høyere gevinstrealisering sammenlignet med arbeid organisert i prosjekter • at ingen forskjell er funnet i måloppnåelse blant organisasjoner som bruker eller ikke bruker et m˚alhierarki for å håndtere mål Mer spesifikt er seks utfordringer ved bruk av gevinstrealisering identifisert. Disse er utfordringer med å - A: Identifisere og beskrive de planlagte gevinstene av en løsning, B: Sikre at arbeid i prosjektet er i samsvar med de planalgte gevinstene, C: Sikre mottagelse og aksept av løsningen og de planlagte gevinstene, D: Håndtere organisasjonelle utfordringer relatert til gevinstrealisering, E: Holde oversikt over hvorvidt gevinstene kan realiseres av andre løsninger eller mekanismer, og F: Måle og evaluere realiserte gevinster. Videre er de to underliggende mekanismene som påvirker realiseringen av gevinster er identifisert - håndtering av endret forståelse av gevinster og prosjektindikatorer for tidlig deteksjon av problemer med gevinstrealisering. Håndtering av endret forst˚aelse av gevinster handler om hvordan forståelsen av gevinster har en tendens til å endre seg underveis i prosjekter, hvordan dagens rammeverk for gevinstrealisering ikke hensyntar denne endringen, og hvordan man kan h˚andtere disse endringene i forståelse. Prosjektindikatorene kan brukes som tidlige indikatorer på problemer med realisering av gevinstene fra et prosjekt. I den videre undersøkelsen av gevinstrealisering i praksis er sentrale prosjektbeslutninger studert. Ved sentrale prosjektbeslutninger (inkludert beslutningen om å fortsette, endre eller avslutte et prosjekt) er det funnet at tid, kostnad og omfang prioriteres over gevinster og gevinster i forhold til kostnader. Respondentene oppgir også at gevinster og gevinster i forhold til kostnad burde ha mer innflytelse på sentrale prosjektbeslutninger enn hva de har i praksis. Ved undersøkelse av hvilken effekt arbeidsmåter har på realisering av gevinster, viser det seg at de som bruker kontinuerlig produktutvikling oppnår høyere grad av gevinstrealisering enn de som bruker prosjektorganisering. Ingen forskjell i realisering av gevinster er funnet ved sammenligning av de som bruker mot de som ikke bruker en lineær modell (som vannfallsmodellen), smidig, DevOps eller programorganisering. Denne oppgaven konkluderer med at gevinstrealisering er utfordrende i praksis, og at det å følge eksisterende råd og rammeverk (som metoder for gevinstrealisering, smidig, DevOps eller programorganisering) ikke er tilstrekkelig for å sikre realisering av gevinster. Videre ser vi at gevinstrealisering fordrer håndtering av endret forståelse av gevinster i større grad enn hva som er foreslått i dagens rammeverk for gevinstrealisering. Ytterligere forskning er nødvendig for å forstå de underliggende mekanismene for gevinstrealisering, og gjeldende råd for gevinstrealisering bør oppdateres for å håndtere endringer i forståelse av gevinster i større grad.
Opphavsrett 2025 Sinan Sigurd Tanilkan https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
Hand hygiene, infection prevention and antibiotic use in nursing homes
Bakgrunn: Helsetjenesteassosierte infeksjoner (HAIs) er en stor trussel mot pasientsikkerheten. Beboere på sykehjem er spesielt sårbare for alvorlige konsekvenser ved en infeksjon, som sykehusinnleggelse og død, på grunn av sannsynligheten for redusert immunforsvar, flere kroniske sykdommer, polyfarmasi og ofte kognitiv svikt. Mange HAIs kunne vært unngått, og god håndhygiene er det mest kostnadseffektive forebyggende enkelttiltaket vi har mot spredning av infeksjoner. Infeksjoner blir ofte behandlet med antibiotika. Unødvendig bruk av antimikrobielle legemidler kan øke den antimikrobiellresistens, noe som anses som ett av de største globale folkehelseproblemene. Få studier har forsket på hvordan man kan bedre håndhygienen på sykehjem, og ingen fra Norge. Hensikt: Denne studien hadde som mål å prøve ut nye metoder for å oppnå en langvarig atferdsendring i håndhygienepraksis, blant helsepersonell på sykehjem. Studien har utforsket håndhygienepraksis blant helsepersonell (Artikkel I), og infeksjoner og antibiotikabruk blant beboerne (Artikkel II). Videre ble effekten av intervensjoner vurdert, på både håndhygienepraksis og antall infeksjoner og antibiotikabruk i sykehjem (Artikkel III). Metode: Denne kvasieksperimentelle studien inkluderte 22 sykehjemsavdelinger. Avdelingene rapporterte ukentlig om infeksjoner og antibiotikabruk i 18 måneder, fra februar 2021 til august 2022. Håndhygieneetterlevelse ble gjennomført med bruk av Verdens helseorganisasjon (WHO) sitt validerte observasjonsskjema. Observasjonene ble gjennomført i februar og mars 2021 og i september og oktober 2022. Etter seks måneder ble tre avdelinger som hadde gjennomsnittlige verdier av håndhygieneetterlevelse og infeksjonsrater valgt til å implementere intervensjoner, basert på Banduras teori om atferdsendring. De resterende 19 avdelingene fungerte som kontrollavdelinger og fortsatte normal praksis. Intervensjonene ble designet av tre forskjellige grupper: fagutviklingssykepleiere og ledere, “bedside” helsepersonell, og forskere som samarbeidet med sykepleierstudenter. Intervensjonene var basert på “social cognitive theory” og WHO’s multimodale modell, og besto av undervisning, plakater, ultrafiolett-lysboks og intervjuer. Resultater: I den første studien (Artikkel I), ble håndhygienepraksis undersøkt i 20 sykehjemsavdelinger under COVID-19-pandemien. Sykepleierstudenter i praksis ved sykehjemmene gjennomførte observasjonene. Totalt ble 7316 indikasjoner observert, og håndhygiene ble utført i 58,3% av dem. Håndhygieneetterlevelsen gikk ned fra februar til mars (65,8% – 51,4%), og det var store variasjoner mellom de ulike avdelingene (26,4 – 83,1%). I tillegg var det forskjeller mellom ulike grupper helsepersonell, hvor håndhygiene ble utført og hvilken type indikasjon. Når helsearbeidere brukte hansker, var etterlevelsen bare 35,3%. I den andre studien (Artikkel II), ble infeksjoner og antibiotikabruk undersøkt gjennom de første seks månedene i 21 sykehjemsavdelinger. Resultatene viste 495 rapporterte infeksjoner, 53 sykehusinnleggelser og 11 dødsfall relatert til infeksjoner. Den totale infeksjonsraten var 5,37 per 1000 liggedøgn. Selv om datainnsamlingen var under COVID-19-pandemien, var urinveisinfeksjoner den vanligste infeksjonen. Av de rapporterte infeksjonene ble 97,6% av dem behandlet med antibiotika. Regresjonsanalyser viste at den største faktoren for økt infeksjon på en avdeling, var å være en korttidsavdeling. Den siste studien (Artikkel III), inkluderte alle de 22 sykehjemsavdelingene. Tre av dem fikk intervensjoner for å forbedre håndhygieneetterlevelsen. Etterlevelsen økte i intervensjonsavdelingene fra 54,7% til 60,9%, mens etterlevelsen gikk ned i kontrollavdelingene fra 59,5% til 51,3%. De tre “etter-indikasjonene” hadde den høyeste etterlevelsen av håndhygiene, og det var også disse som opplevde den største økningen i etterlevelse etter implementeringen av intervensjonene. Håndhygieneetterlevelsen når man brukte hansker forble lav, selv etter intervensjoner (38,9%). Konklusjon: Håndhygieneetterlevelsen på sykehjem er for lav til å forhindre spredning av alle infeksjoner. Infeksjonsraten i norske sykehjem tenderer mot å være høy, sammenlignet med andre land. Disse funnene understreker behovet for å bedre håndhygieneetterlevelsen blant helsepersonell på sykehjem. Intervensjoner basert på WHO’s multimodale modell og med fokus på atferdsendring kan bedre håndhygieneetterlevelsen.
Opphavsrett 2025 Ida Hellum Sandbekken https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
The Patient-Specific Functional Scale (PSFS) for measuring rehabilitation goals for patients with stroke
Bakgrunn: I Norge blir cirka 10.000 personer innlagt på sykehus på grunn av hjerneslag årlig, og mange har behov for tverrfaglig rehabilitering. Å sette mål er en viktig komponent i rehabiliteringsprosessen, og litteraturen påpeker behovet for et verktøy som kan identifisere, dokumentere og måle rehabiliteringsmål for pasienter med hjerneslag. Måleinstrumentet Pasientspesifikk Funksjonskala (PSFS), kan være relevant for dette formålet, siden pasientene identifiserer og vurderer egne aktivitets-vansker. Imidlertid har PSFS ikke blitt grundig undersøkt for denne diagnosegruppen. Mål: Å undersøke PSFS som et verktøy til å identifisere, dokumentere og måle rehabiliteringsmål for pasienter med gjennomgått hjerneslag ved å undersøke anvendelighet, validitet, reliabilitet, responsivitet og tolkbarhet av PSFS, samt ved å utforske innholdet i pasientenes PSFSmål. Metoder: Avhandlingen er basert på to ulike pasientutvalg, og består av to prospektive kohortstudier og en tverrsnittstudie. Artikkel Ⅰ inkluderer 59 pasienter med ervervet hjerneskade (ABI) (92% slag), mens Artikkel Ⅱ og Ⅲ inkluderer 71 pasienter med hjerneslag, alle innlagt på en spesialisert rehabiliteringsavdeling i mer enn 10 dager. PSFS ble gjennomført som en del av en målsamtale med en Shared Decision-Making (SDM) tilnærming. Den innsamlede dataen inkluderte også kognitiv funksjon, afasi, syn, generelt funksjonsnivå, ADL, gangfunksjon, ganghastighet og pasientopplevd endring av funksjon. Vi beregnet andelen deltakere som var i stand til å gjennomføre PSFS og tiden brukt på identifiseringen av rehabiliteringsmål og fullføring av PSFS. COSMIN sjekkliste guidet analysemetodene for måleegenskapene til PSFS. PSFS-målene ble linket til ICF kategorier, og vi beregnet antall ganger hver ICF-kategori ble linket. Vi beregnet også frekvensen av pasienter som satte PSFS-mål innen funksjonsområdene; gange og mobilitet, ADL, språk, kognisjon og syn. Resultat: Femtifire av 59 deltakere var i stand til å fullføre PSFS. De fem som ikke var i stand til det, hadde alvorlige språklige eller andre kognitive vansker. Ni deltakere som ble innlagt på rehabiliteringsenheten i den akutte fasen, klarte å fullføre PSFS. Gjennomsnittlig tid brukt på å identifisere rehabiliteringsmål og fullføre PSFS var 28 minutter. Kognitiv funksjon hadde den største betydningen for endringer i PSFS skårene, slik at pasienter med høyere kognitiv funksjon forbedret seg mer på PSFS. Gjennomsnittlig PSFS-skår ble forbedret med 2.6 poeng fra innleggelse til utskrivelse, og med 1.2 poeng fra utskrivelse til tre måneder etter utskrivelse. Åtti prosent av PSFS-målene var aktiviteter i ICF, noe som indikerte tilfredsstillende innholdsvaliditet. Reliabiliteten ble vurdert til å være tilfredsstillende med en ICC på 0.81. SEM ble kalkulert til å være 0.70 poeng, SDC 1.94 poeng, og MIC 1.58 poeng. Konstruktvaliditeten var moderat og responsivitet med en konstrukttilnærming var høy. Responsivitet vurdert med en kriterietilnærming resulterte i en tilfredsstillende responsivitet fra innleggelse til utskrivning, men en lav responsivitet fra utskrivning til 3 måneder etter utskrivning. En tak-effekt ble observert hos 25% av deltakerne tre måneder etter utskrivelse. "Gå og bevege seg omkring" og "Egenomsorg" var de mest vanlige PSFS-målene. De fleste deltakere med nedsatt gangfunksjon hadde mål relatert til gangfunksjon, men bare noen få deltakere med kognitive eller visuelle vansker hadde mål relatert til disse funksjonsområdene. Bare halvparten av PSFS-målene var relatert til områder som var målt med de standardiserte måleinstrumentene brukt i denne studien. Konklusjon: Funnene indikerer at PSFS egner seg til å identifisere, dokumentere og måle rehabiliteringsmål for pasienter i sub-akutt slagrehabilitering når det ble brukt i en samhandling mellom pasient og fagperson.
Opphavsrett 2025 Janne Evensen https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
Public Health Nurses in Child and Family Health Clinics role in preventing and detecting child maltreatment
Bakgrunn: Å leve uten vold er avgjørende for å oppretholde god fysisk og psykisk helse og livskvalitet. Regjeringen i Norge har sat det høyt på dagsorden å stoppe vold i hjemmet og hjelpe de som har vært utsat for det. De har laget offentlige rapporter, git mye penger til dette arbeidet og satt i gang tiltak i de forskjellige departementene. Vold mot barn hører inn under paraplyen av vold i nære relasjoner, og har alvorlige konsekvenser for barn, familier og samfunnet som helhet. Helsestasjon 0-5 år er et gratis og lovpålagt helsetilbud for barn og foreldre, fra fødsel til skolestart. Helsestasjonen tilbyr regelmessige konsultasjoner som følger et standardisert program med minst 14 konsultasjoner før barnet begynner på skolen og hvor de fleste gjennomføres i barnets første leveår. Det er helsesykepleier som utfører de fleste oppgaver i helsestasjonstjenesten. De jobber tett med familier og er på hjemmebesøk allerede kort tid etter fødsel og er derfor i en unik posisjon for å identifisere og håndtere problemer tidlig. Helsesykepleier har derfor en viktig rolle i å forebygge og avdekke vold mot barn. Til tross for innsatsen viser NOU 2017:12 at offentlige tjenester ikke avdekker alvorlig vold og omsorgssvikt effektivt, delvis på grunn av manglende kunnskap. Rapporten ‘Alvorlig vold mot små barn’ fra 2019 bekrefter dette, og viser at 70% av alvorlige voldssaker involverte barn under et år. Disse barna er for små til å gå i barnehage, og helsesykepleiere kan være de eneste utenfor familien som møter disse barna, men kun to tilfeller ble avdekket gjennom ordinære undersøkelser. Det finnes lite forskning på hvordan helsesykepleier arbeider med å forebygge og avdekke vold i praksis, og eter vår kunnskap finnes det ingen norske studier som undersøkt dete på nasjonalt nivå. Hensikt: Denne doktorgradsavhandlingen undersøker hvordan helsesykepleiere på helsestasjon avdekker og forebygger vold mot barn, samt identifiserer kunnskapshull ved å kartlegge helsesykepleieres eterlevelse av nasjonale faglige retningslinjer, tverrfaglig samarbeid, erfaring med og håndtering av vold mot barn på nasjonalt nivå. De inkluderte artiklene har følgende forskningsmål: 1. Å utforske hvordan helsesykepleiere ved helsestasjon avdekker og forebygger vold mot barn. 2. Å beskrive praksis for hvordan helsesykepleiere ved helsestasjon avdekker og forebygger vold på et nasjonalt nivå, samt identifisere faktorer som er assosiert med økt identifisering. 3. Å undersøke helsesykepleiere ved helsestasjon selvrapporterte kompetanse og håndtering i saker hvor det er potensiell mistanke om et barn er utsatt for vold, samt utforske hvilke vurderinger helsesykepleiere gjør i en slik sammenheng. Metoder: Denne doktorgradsavhandlingen har en mixed method design over tre forskjellige, men komplementerende artikler for å grundig utforske forskningsemnet. Doktoravhandlingen begynner med kvalitative intervjuer for å fange individuelle erfaringer, eterfulgt av en kvantitativ tverrsnitts studie for å undersøke bredere trender, og integrerer metodene for å få både bredde og dybdekunnskap om helsesykepleiers rolle i å avdekke og forebygge vold mot barn. Den første artikkelen hadde et kvalitativ eksplorerende design med individuelle intervju som metode. Det ble utført fjorten semi-strukturerte intervju med helsesykepleiere fra 11 forskjellige helsestasjoner i fem ulike fylker. Funnene fra disse intervjuene ble dereter inkorporert i utvikling av spørreskjemaet brukt i studie 2 og 3. Spørreskjemaet besto av totalt 128 spørsmål og 46 oppfølgingsspørsmål, organisert i fem seksjoner, inkludert demografi, nasjonale faglige retningslinjer og erfaring med vold mot barn, vigneter, kunnskap og holdning. Spørreskjemaet inkluderte både lukkede og åpne svaralternativer. Andre artikkel var en tverrsnitts studie som utelukkende fokuserte på data av kvantitative svar om nasjonale faglige retningslinjer, samarbeid og erfaring med vold, og hvilke faktorer som påvirket identifisering av mistanke om vold mot barn. En deskriptiv oppsummering av dataene ble presentert med frekvens, prosent og gjennomsnit. For å undersøke bakgrunnsfaktorene som var assosiert med økt identifisering av de ulike typer vold, gjennomførte vi en to-trinns logistisk regresjonsanalyse. Tredje artikkel benytet en konvergent mixed method i en fase, hvor kvalitative og kvantitative data fra spørreskjemaet ble integrert. Studien vurderte helsesykepleieres kompetanse og kliniske beslutningsprosess ved bruk av tre ulike pasientvigneter. Mixed method tilnærmingen ga en mer omfattende og helhetlig forståelse av dataene, da den kombinerer styrkene til både kvalitative og kvantitative forskningsmetoder. Resultater: Studien en undersøkte hvordan helsesykepleiere opplever å oppdage og forebygge vold mot barn, og indentifiserte tre hovedtemaer: helsesykepleier (i) integrerer kunnskap for å forebygge vold mot barn som en naturlig del av arbeidet, (ii) streber etter å oppdage vold mot barn, og de (iii) opplever oppgaven som kompleks og krevende. Studie to bekreftet mange av funnene fra den første studien, og viste at helsesykepleierne følger de kliniske retningslinjene og bruker en rekke vurderinger for å oppdage og forebygge vold mot barn. Samarbeid med andre instanser, som barnevernstjenesten, fastleger og sykehus forekom sjelden og var begrenset. Videre viste funnene at selv om de fleste helsesykepleiere hadde erfaring med å Konklusjon: De tre studiene gir til sammen en omfattende forståelse av helsesykepleieres rolle og praksis i å avdekke og forebygge omsorgssvikt i Norge. Studie én fremhever integreringen av kunnskap om forebygging i daglig praksis og de utfordringene sykepleiere står overfor, noe som antyder behovet for tydeligere retningslinjer, verktøy og bedre samarbeid med andre helseaktører. Studie to bekrefter helsesykepleieres integrering av retningslinjer og betydningen av tverrfaglig samarbeid, samtidig som den påpeker hvordan deres alder og erfaring påvirket evnen til å avdekke av omsorgssvikt. Studie tre identifiserer et gap mellom helsesykepleieres evne til å gjenkjenne omsorgssvikt og deres opplevelse av trygghet i å håndtere slike tilfeller, noe som indikerer behovet for yterligere opplæring og støtte. Totalt set understreker disse studiene behovet for forbedret samarbeid med andre instanser, målretede retningslinjer, behov for kontinuerlig fagutvikling og tilrettelegging for å forbedre arbeidet med å forebygge og avdekke vold mot barn. Studien illustrerer også behovet for å gi helsesykepleiere praktiske strategier og støtte for å øke deres trygghet i å håndtere saker når de har mistanke om vold. Videre forskning bør evaluere effekten av intervensjoner som opplæringsprogrammer, tverrfaglige samarbeidsinitiativer og oppdaterte nasjonale faglige retningslinjer, for å forbedre rapporteringen av vold mot barn. Videre forskning bør også undersøke organisatoriske forhold og utdanningsfaktorer.
Opphavsrett 2025 Astrid Durdei Midtsund https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
Et rkesdidaktisk aksjonsforskningsprosjekt om ungdom som har falt ut av skolen, men som velger lærekandidatordningen mot fagbrev i salgsfaget gjennom et læringssenter
Frafall har i mange år vært et problem i yrkesfaglig videregående opplæring i Norge, og det er et stort behov for kunnskap om og eksempler på hvordan man kan gi en riktig oppfølging og en relevant opplæring til de som har falt ut av skolen. Min bakgrunn for å sette i gang et praktisk aksjonsforskningsprosjekt var utallige møter med ungdom i en slik situasjon gjennom mine 17 år som lærer på videregående og samtidig ungdomsarbeider i en frivillig organisasjon. Utdanningssystemet har samfunnsforpliktelser når det gjelder tilpasset opplæring og inkludering av elever i yrkesutdanning som forskning viser ikke blir fulgt opp tilstrekkelig (Haug, 2020; Markussen et al., 2008; NOU 2019: 25). En gjennomgang i et systemperspektiv synliggjør behovet for å finne nye tilnærminger til å ivareta disse forpliktelsene, og viser hvilken rolle et læringssenter kan spille i så måte. Jeg har benyttet Goodlads (1986) teori om læreplananalyse og Bronfenbrenners systemteori (1979) for å beskrive systemene rundt de elevene som er knyttet til læringssenteret. Avhandlingens kunnskapsbidrag er syntese av en modell og teori for et læringssenter, og et forslag til en læringssenterdidaktikk Denne avhandlingens forskningsmål er å bidra med ny, forskningsbasert kunnskap om læringssenter, opplæringskontor og lærekandidatordningen som en alternativ lærings- og kompetanseutviklingsarena for yrkesfagelever som er i faresonen for å falle ut av opplæringsløpet, innen salgsfaget og mer generelt. Den vil bidra med kunnskap om hvilke muligheter og utfordringer en slik læringsarena kan inneholde, og om hvilke organisatoriske og didaktiske kvalitetskriterier som må oppfylles for at den skal fungere godt. Det teoretiske grunnlaget er sterkt fundamentert i yrkesdidaktikken og den didaktiske relasjonsmodellen (Hiim & Hippe, 2001), og erfaringslæring (Dewey, 1938) gjennom helhetlig yrkesopplæring (Sund, 2005; Haaland & Nilsen, 2020). For å skape motivasjon og engasjement var det nødvendig å tenke nytt i forhold til innlæring og metoder. Målgruppen var ungdom mellom 18 og 23 år. Gjennom opplæring i salgsfaget, grunnleggende nøkkelkompetanse og psykososial støtte skulle de komme i gang med en yrkesfaglig karriere som salgsarbeidere (Sylte, 2017). Freires (2005) frigjørende pedagogikk og kritisk teori fra blant annet aksjonsforskning er med å gi føringer for deltakelse, refleksjon og demokratiske prosesser (Carr & Kemmis, 1986). Problemstillingen for ph.d.-avhandlingen er: Hvilke yrkesdidaktiske, psykososiale og organisatoriske betingelser skal til for å utvikle og drive et læringssenter tilpasset elever som er falt ut av skolen, rettet mot å gi dem mulighet til å bli lærekandidater i salgsfaget? Ut ifra denne problemstillingen er det tre forskningsspørsmål: 1. Hvilke sentrale yrkesdidaktiske betingelser må være oppfylt for å oppnå meningsfylt, erfaringsbasert og relevant opplæring i salgsfaget på læringssenteret, opplæringskontoret og i bedriften? 2. Hva er de psykososiale betingelsene som skal til i en utviklingsprosess for at ungdom som er falt ut av skolen skal delta i yrkesopplæring rettet mot at de skal få mulighet for å bli lærekandidat? 3. Hvordan kan læringssenteret organisere samarbeid med involverte parter som opplæringskontor, bedrifter, NAV, frivillige organisasjoner og ulike støttesystemer for å skape gode læringsbetingelser for ungdom som er falt ut av skolen? Min forskningstilnærming er pedagogisk aksjonsforskning inspirert av Educational Action Reseach i Storbritannia, samt praktikerforskning (Hiim, 2010). Tilnærmingen er begrunnet ut fra et ønske om å utvikle kunnskap om pedagogisk virksomhet i samarbeid med de som er involvert i virksomheten, gjennom en form for praktiske «eksperimenter». Aksjonsforskeren med sin profesjonskompetanse deltar selv i prosessen i dialog med brukerne og andre som er aktive i forskningsområdet. Prosjektets problemstilling favner vidt, og forskningsspørsmålene vedrører aktører med mange forskjellige roller: læringssenteret, bedriftene og ungdommene selv, men også de som står rundt. I tillegg er perspektiver fra skole, helseinstitusjoner og Nav, og samarbeidet mellom disse inkludert. Systemperspektivet er viktig å få frem for å synliggjøre samfunnets ansvar. Det er også sentralt å vise hvilken rolle organisasjonen har for at ungdommenes meninger skal bli tatt på alvor gjennom deres aktive deltakelse i prosessen for å bli agent i eget liv (Shier, 2001; Bandura, 2006). Inkludering står sterkt i opplæringsloven blant annet gjennom praksisbasert tilpasset opplæring (Haug,2020; Kunnskapsdepartementet, 2017). Datainnsamlingen ble gjort i form av logger og notater fra observasjoner og samtaler i læringssenteret og praksisbedriftene. I tillegg utgjorde resultater fra elevoppgaver, gruppesamtaler med elevene og referater fra møter i bedrifter et viktig materiale. Ved å kombinere disse metodene ble det mulig gjennom egen tilstedeværelse og deltakelse i aksjonene å få innblikk i hvordan arbeidet og opplæringen i læringssenteret og lærebedriftene faktisk foregikk, og å finne begrunnelser for valg av tiltak. Mine hovedfunn viser at det er et behov for et læringssenter. De organisatoriske rammene for et læringssenter må legge til rette for langsiktig oppfølging med mindre grupper, profesjonell yrkesdidaktisk opplæring, et verksted, og tett samarbeid med næringslivet og frivillige organisasjoner. Forskningen min antyder også nødvendigheten av en ny læringssenterdidaktikk som har fokus på sosial støtte, psykososiale utfordringer, arbeidsinkludering og yrkesdidaktikk. Den praktiske organiseringen foreslås gjennomført gjennom fire faser som jeg har prøvd ut i prosjektet. Første fase gir en mulighet for å bli kjent og få et interessant og meningsfullt syn på læring gjennom øvelser som gir glede, inspirert av lek og utforskning. Vi forsøker samtidig gjennom autonome valg å snu motivasjonen for videre opplæring fra en påtvunget, ytre regulert til en internt regulert motivasjon, ved å la elevene jobbe med hobbyer eller faglige oppgaver de har interesse for (Ryan & Deci, 2000), og ved å bygge mestringstro på flere ulike områder gjennom mestringserfaringer, modellæring, imitasjonslæring og veiledning (Bandura, 2006) sammen med praktiske øvelser i salgsfaget. Andre fase har gjennom interessedifferensiering fokus på at nøkkelkompetanse og kunnskaper om salgsfaget må finnes for å få en jobb. Hvis innholdet innrettes mot helhetlige læreprosesser i samarbeid med en organisasjon, vil elevene se at faget ikke er fragmenterte øvelser uten sammenheng, men relevant for å bygge den spesifikke kompetansen og kunnskapen de selv trenger. Tredje fase har fokus på tett samarbeid med praksisbedriftene for å få til en arbeidspraksis som er relevant og meningsfull for alle parter. Ved et slikt tett samarbeid, blir ungdommene en ressurs istedenfor en byrde. Fjerde fase kan gjennomføres på ulike måter, men må være basert på ungdommenes ønsker, videre planer for livet, og mulighetene som er lagt i det interprofesjonelle samarbeidet. Læringssenteret må legge til rette for ulike former for grunnkompetanse som en vei mot et fullt fagbrev. Et læringssenter vil gjennom læringssenterdidaktikken også jobbe med trening i livsmestring og gi hjelp ved psykososiale problemer. Didaktikken må inneholde en bredde og variasjon av virkemidler, som må tilpasses individuelt i møte med den enkelte ungdom. Viktige begreper som resiliens, motstand mot læring og hverdagsbevissthet kan hjelpe til å finne fokus og sette ord på noen utfordringer og muligheter for dem som skal drive et slikt arbeid (Rutter, 2006; Illeris, 2012. Teorier rundt arbeidsinkludering, drivkraftsdimensjonen og innholdsdimensjonen må forenes med den didaktiske relasjonsmodellen (Spjelkavik 2016; Spjelkavik et al., 2020). En hovedhensikt i prosjektet har vært at elevene skulle få nytt håp for fremtiden, styrke sin selvstendighet, og at elevene gjennom yrkesdidaktisk opplæring skulle utvikle en begynnende, helhetlig yrkeskompetanse innen salg (Freire, 2005; Bandura, 2006; Sund, 2005; Hiim, 2013).
Opphavsrett 2025 Ragnvald Holst-Larsen https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
Taking Muslim Experiences with Social Exclusion and Inclusion Seriously
This thesis addresses the following overarching research question: What constitutes Norwegian Muslim experiences with social exclusion and inclusion? It consists of a synopsis and three research articles. The first article is a literature review, whereas the other two articles are based on focus groups and interviews with Muslims across Norway. The synopsis can be summarized as doing three distinct things. First, it criticizes contemporary scholarship concerned with Muslim experiences with exclusion in the West for failing to adequately account for Muslim experiences with exclusion and inclusion. Second, it demonstrates how this thesis attempts to overcome such inadequacies by means of a constructivist grounded theory approach. And third, it develops a conceptual and theoretical framework that can be used to explore, and understand, Muslim experiences with social exclusion and inclusion in Western contexts. Whereas the synopsis is an overall account of the project, the three articles address separate research questions that, in different ways, are related to the thesis’ overarching research question. Article 1 demonstrates how empirical findings from the qualitative research on the social exclusion of Muslims in the West challenge established grand theory approaches in Islamophobia scholarship. Article 2 shows how religiosity plays a role in Muslim experiences with social exclusion, and argues that such experiences require separate conceptual attention. Article 3 demonstrates the local conditionalities of Muslim interpretations of Quran burnings, and suggests that localities carry the means of mitigating manifestations Islamophobia and racialization. In sum, this thesis makes a theoretical intervention in the field by arguing that contemporary approaches have a series of blind spots that have lead to a failure of properly accounting for the different types of exclusion experienced by Muslims, as well as their experiences of inclusion altogether. The intervention is backed up empirically throughout the three articles, which, simultaneously, provide new knowledge about how Muslims experience exclusion, and inclusion, in Norway.
Opphavsrett 2025 Edin Kozaric https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
Utforskende arbeidsmåter i naturfag i grunnskolelærerutdanningen
Utforskende arbeidsmåter (UA) har fått økt oppmerksomhet i skolens naturfag (Kunnskapsdepartementet, 2019), og derfor bør naturfaglærerutdanningen gi lærerstudenter erfaringer med og innsikt i hvordan UA kan tas i bruk med egne elever. Målet med avhandlingen er å undersøke hvordan UA blir brukt innen naturfag i grunnskolelærerutdanningen og å videreutvikle bruken av denne undervisningstilnærmingen. Avhandlingen søker å besvare problemstillingen: Hvordan kan man forberede grunnskolelærerstudenter på å bruke UA til å støtte elevers læring i naturfag? Avhandlingens teoretiske rammeverk er basert på den dobbeltdidaktiske dimensjonen (Ellebæk et al., 2022; Nielsen, 2023) og begrepet kunnskapsområder (knowledge domains). Rammeverket om kunnskapsområdene omfatter det epistemiske, det konseptuelle, det sosiale og det prosedurale kunnskapsområdet (Duschl, 2008; Furtak et al., 2012), samt det pedagogiske (Crawford & Capps, 2018) og det affektive (Jones & Leagon, 2014), ettersom fokuset her i avhandlingen er koblet til lærerutdanningen. Avhandlingen består av fire artikler. Artikkel 1 er en systematisk litteraturgjennomgang, der 142 studier ble undersøkt om hvordan UA i naturfag i grunnskolelærerutdanningen blir brukt, og hvilke resultater man oppnår gjennom slik arbeidsmåte. Resultatene viser at UA implementeres både gjennom utforskende læring (inquiry-based learning) og utforskende undervisning (inquiry-based teaching). Få studier belyste overgangen mellom disse. I tillegg ble UA benyttet hovedsakelig innenfor det konseptuelle, det prosedurale, det pedagogiske og det affektive kunnskapsområdet; det var færre studier som fokuserte på det epistemiske og det sosiale området. Resultatet fremhever fordeler og utfordringer ved å inkludere UA i naturfag i grunnskolelærerutdanningen. Det blir diskutert fruktbare måter å implementere UA på i naturfag i grunnskolelærerutdanningen, og det blir foreslått områder for fremtidig forskning. I artikkel 2 ble det undersøkt hvordan norske grunnskolelærerutdannere reflekterte over UA i naturfag i grunnskolelærerutdanningen. Gjennom syv fokusgruppeintervjuer kom det fram at UA brukes på forskjellige måter og i forskjellig omfang. Lærerutdannere prioriterte å gi lærerstudenter en teoretisk innføring av UA og å modellere UA gjennom enkeltstående eksempler. UA der studenter var i lærerrollen, og refleksjon over UA, ble mindre prioritert. Basert på funnene blir det gitt anbefalinger om hvordan UA kan implementeres i naturfag i grunnskolelærerutdanningen. I artikkel 3 ble det identifisert hvilke kjennetegn på UA i naturfag lærerstudenter vektla i refleksjonsnotater ved begynnelsen og slutten av et naturfagemne i lærerutdanningen. Studentenes beskrivelser ble kategorisert i Lærerens rolle, Elevenes rolle og Målet med UA. I Lærerens rolle ble læreren først beskrevet som en tilrettelegger for praktiske aktiviteter, og ved endt emne beskrevet mer som en veileder i utforskende aktiviteter. I Elevens rolle ble elevene først beskrevet som aktive deltagere der de tar i bruk en «prøve-og-feile»-metode, mens ved endt emne var elever fremdeles aktive, men nå i en forskerrolle. I Målet med UA beskrev lærerstudentene først at UA dreide seg om tilegnelse av fagkunnskap, mens ved endt emne beskrev de at UA handlet om naturvitenskapelige praksiser og tenkemåter. Beskrivelsene blir drøftet opp mot sentrale ideer for UA og det epistemiske, det konseptuelle, det sosiale og det prosedurale kunnskapsområdet. I artikkel 4 ble det utviklet et undervisningsopplegg som ga lærerstudenter erfaringer med didaktiske modeller og støttestrukturer i utforskende undervisning. Undervisningsopplegget baserer seg på Argument-Driven Inquiry (ADI), og studentene skulle undersøke et ukjent innhold i en bøtte og lage og bearbeide naturvitenskapelige argumenter om bøttas innhold. Studien undersøkte også hvordan undervisningsopplegget la til rette for studentenes naturvitenskapelige argumentasjon. Analysen av studentenes argumentasjon viser at gruppene var ulike når det gjaldt om de argumenterte for innholdet i bøtta som helhet eller som bestanddeler – og dette påvirket diskusjonene deres. En helhetlig tilnærming til bøttas innhold økte lærerstudentenes mulighet for systemtenkning og læring på et høyere nivå. På bakgrunn av analysen blir det presentert et revidert undervisningsopplegg med støttestrukturer. Avhandlingen bidrar til forskningsfeltet og naturfaglærerutdanningen, både gjennom en omfangsrik litteraturgjennomgang i artikkel 1 på bruk av UA i lærerutdanninger og gjennom utvikling, på grunnlag av litteraturgjennomgangen, av et todimensjonalt rammeverk. Rammeverket har teoretiske og metodologiske bidrag som åpner for nye perspektiver i analysen. Avhandlingen gir også empiriske bidrag i artikkel 2 og 3, som belyser hvordan UA i naturfag blir implementert og oppfattet i norsk grunnskolelærerutdanning, samt gjennom utvikling av undervisningsopplegget i artikkel 4. Avhandlingen kan inngå i et kunnskapsgrunnlag for videre forskning på hvordan grunnskolelærerstudenter kan bli bedre på å bruke UA til støtte for elevers læring. Resultatene kan også ha innflytelse på videreutvikling av etter- og videreutdanningskurs for naturfaglærere. Selv om de empiriske studiene er fra en norsk kontekst, bidrar avhandlingen til den generelle kunnskapen i det internasjonale forskningsmiljøet om hvordan UA implementeres i lærerutdanninger i ulike land, og de kan dermed påvirke internasjonal praksis for forberedelse av grunnskolelærerstudenter på å bruke UA i naturfag.
Opphavsrett 2025 Tonje Tomine Seland Strat https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
Exploring Internet-Delivered Treatment for Depression
Internett-levert behandling har vist seg å kunne være en effektiv og fleksibel tilnærming til depresjonbehandling. På verdensbasis er det en økning i antall mennesker som rammes av depresjon, og tilgjengelig behandlingstilbud dekker ikke behovet. Å levere behandling over internett er beskrevet som en mulig måte å gjøre behandling tilgjengelig for flere. Formålet med denne avhandlingen var å se nærmere på terapeut-veiledede internettleverte behandlinger for pasienter med depresjon, med særlig søkelys på hva som er viktig når disse behandlingene forskes på, brukes og utvikles. Målet var å avdekke kunnskap som kan komplementere funn fra effektstudier. Det ble laget tre forskningsspørsmål: 1) Hvordan har terapeut-veiledede internett-leverte behandlingsprogram for depresjon blitt forsket på, og er det noen kunnskapshull i forskningen som kan avdekkes? 2) Hvordan opplever terapeuter å levere terapeut-veiledet internett-levert depresjonbehandling? 3) Hvordan vurderer deltakere med personlig erfaring med depresjon et nytt internett-levert depresjonsprogram basert på aksept- og forpliktelsesterapi? Tre studier ble designet for å besvare disse spørsmålene. Studie I er en scoping review som inkluderer 111 studier om veiledet internett-levert behandling for depresjon. Flere kunnskapshull ble avdekket i forbindelse med hvordan studiene var designet, behandlingstilnærmingene som ble undersøkt, hvilke deltakere som var representert, og hvordan fullføring av behandlingsprogrammene var definert og rapportert. I Studie II ble terapeuter intervjuet om deres kliniske erfaring med behandlingsprogrammet «eMestring». Terapeutene beskrev at programmet ikke vil passe for alle, og at det kunne være utfordrende å forutsi hvilke pasienter som ville ha nytte av det. Videre beskrev de at programmet stiller store krav til pasientene, terapeutene og klinikkene som tilbyr behandlingen. Terapeutene beskrev også utfordringer med brukervennlighet og at de opplevde at det var for få muligheter til å tilpasse programmet til pasientenes individuelle behov. I Studie III ble personer med personlig erfaring med depresjon intervjuet om et internett-levert behandlingsprogram basert på aksept og forpliktelsesterapi. Deltakerne var generelt positive til programmet, men beskrev at depresjonssymptomer kunne gjøre det vanskelig å gjennomføre behandlingen. Det ble foreslått at programmet kunne brukes som supplement til andre helsetjenester, men ikke erstatte dem. Videre ble det vektlagt at programmet ikke vil passe for alle og begrensede muligheter for individuell tilpasning ble også her nevnt som en utfordring. Samlet sett bidrar denne avhandlingen med innsikt i viktige aspekter som bør vektlegges når internett-leverte behandlingsprogram forskes på, brukes og utvikles, og vil være et nyttig bidrag i utviklingen av adekvate tilbud til en stor gruppe mennesker i behov av depresjonbehandling.
Opphavsrett 2025 Line Børtveit https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
Attending Behavior in Matching-to-Sample Procedures
Denne avhandlingen består av tre publiserte studier som hadde som overordnet mål å evaluere ulike miljøvariablers effekt på restriktiv stimuluskontroll og observasjonsresponser, som er atferd ofte karakterisert som oppmerksomhet. Studiene 1 og 2 undersøkte restriktiv stimuluskontroll i matching-to-sample (MTS) prosedyrer med sammensatte stimuli. I begge studiene etablerte deltakerne responser i nærvær av sammensatte stimuli bestående av farge og form. Treningsprosedyren ble etterfulgt av en test hvor de to elementene i de sammensatte stimuliene ble separert og testet individuelt for å undersøke hvilken del av stimuli som utøvde kontroll over deltakernes responser. I Studie 1 ble restriktiv stimuluskontroll undersøkt i en identitets-MTS-prosedyre i to eksperimenter. Restriktiv stimuluskontroll ble demonstrert i Eksperiment 1. I Eksperiment 2 ble to grupper av deltakere sammenlignet med hensyn til forskjellige lengder på delay (0 og 3 s.) mellom presentasjonen av utvalget og sammenligningsstimuli under trening. Resultatene viste at flere deltakere viste restriktiv stimuluskontroll da de ble trent med 0s delay. I Studie 2 ble en arbitrær MTS-prosedyre arrangert med sammensatte og abstrakte stimuli trent som en stimulusklasse. En-til-mange og mange-til-en treningsstruktur ble brukt for å lære tolv betingede diskriminasjoner i to grupper med deltakere. Restriktiv stimuluskontroll ble testet ved å separere de sammensatte stimuliene og presentere elementene individuelt. Individuelle elementer ble også testet som en del av en stimulusekvivalensklasse. Deltakere som viste restriktiv stimuluskontroll, responderte kun riktig på fargestimuli de de ble trent med en mange-til-en-treningsstruktur. Mens de som ble trent med en-til-mange treningsstruktur, responderte mer variert. Studie 3 analyserte effekten meningsfulle stimuli har på øyebevegelser i en MTS-prosedyre og respondering i henhold til stimulusekvivalens. I dette eksperimentet ble øyebevegelser målt ved hjelp av en eye-tracker plassert på deltakernes hode. Her ble fikseringsvarigheten til forskjellige stimuli, antall overganger mellom fikseringer og antall tirals med gjentatt blikk til sammenligningsstimulusen målt. Flere av målingene viste at meningsfulle stimuli påvirker øyebevegelser ved at det redusere fikseringstid og antall fikseringsoverganger mellom stimuli.
Opphavsrett 2025 Live Fay Braaten https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
The intimate politics of humanitarian labour
Jordan spiller en betydelig rolle i å møte behovene til sårbare fordrevne mennesker fra regionen. Denne avhandlingen er en grundig utforskning av maktforhold i den humanitære bistandssektoren i Jordan og undersøker erfaringene til humanitære hjelpearbeidere som jobber i denne sektoren. Ved å fokusere på maktforhold innen humanitært arbeid diskuterer den spenningene og vanskelighetene som hjelpearbeidere møter i sitt arbeid og måten de former sin egen rolle i sektoren. Forskningen bruker en kvalitativ tilnærming og er basert på ett års forskning i Amman, Jordan. Intervjuer med trettini hjelpearbeidere, både nasjonale og internasjonale, ble gjennomført. Den analyserer erfaringene til disse hjelpearbeidere for å svare på spørsmålet: «Hvordan oppleves maktforhold i humanitær bistand i Jordan av bistandspersonell, og hvordan navigerer de i disse dynamikkene?». Ved å bygge på dekoloniale teorier og brede integrerte forståelser av arbeid, viser avhandlingen hvordan strukturer av pågående kolonialitet og nyliberal påvirkning former humanitært arbeid og erfaringene til hjelpearbeidere i Jordan. Avhandlingen argumenterer for at humanitært arbeid er dypt personlig, samtidig som det er påvirket av historisk konstruerte maktforhold, som pågående kolonialisme og nyliberalisme. Dette samspillet og maktforholdene gir opphav til spenninger og utfordringer i bistandsarbeidet som hjelpearbeidere må manøvrere innenfor. Humanitært arbeid er et dynamisk samspill mellom historisk dannede koloniale maktforhold, nyliberal dynamikk og hjelpearbeideres handlefrihet. Avhandlingen belyser aspekter ved humanitært arbeid som ofte forblir skjulte, og som er avgjørende for at det humanitære hjelpesystemet skal fungere, som moralsk arbeid og daglig profesjonell motstand. Andre aspekter som ofte forblir usynlige, er (under)verdsetting av bistandsarbeid og hjelpearbeideres usikkerhet. Videre, ved å sette søkelys på de mindre synlige aspektene ved humanitært arbeid som verdier, moral og følelser, viser avhandlingen hvordan maktforholdene og konfigurasjonen av humanitært arbeid i Jordan skaper prekære subjektiviteter, skjult moralsk arbeid og hverdagslige former for profesjonell motstand. Disse maktforholdene som ligger til grunn for humanitært bistandsarbeid og spenningene som følger av det, gjør at bistandspersonell kritiserer bistandssystemet og uttrykker et ønske om endring. Et sentralt funn er den sentrale betydningen det personlige og intime har i humanitært arbeid. Det understreker hvordan disse personlige og intime dimensjonene, kombinert med skjulte former for arbeid, opprettholder og reproduserer det humanitære systemet. Denne forskningen fokuserer hovedsakelig på nasjonale bistandsfagfolk, og bidrar dermed til den lille, men voksende mengden litteratur som ser på erfaringene, rollene, handlefriheten og arbeidskraften til nasjonale bistandsfagfolk. De utgjør faktisk det store flertallet av de som utfører bistandsarbeid i det globale sør. Videre bygger avhandlingen på innsikt fra humanitære studier og sosialfaglige studier for å forstå erfaringene til bistandspersonell. Ved å utforske kompleksiteten i bistandsarbeid i Jordan, illustrerer denne forskningen hvordan hverdagslige realiteter og praksiser visker ut grensene mellom humanitær bistand og (internasjonalt) sosialt arbeid, og hvordan grensene mellom profesjonene utviskes. Avhandlingen argumenterer derfor for mer utveksling, integrering og samarbeid mellom feltene humanitær bistand og (internasjonalt) sosialt arbeid. Til slutt har implikasjonene av denne forskningens funn relevans for humanitær bistand, (internasjonalt) sosialt arbeid og sosialpolitikk, i det "ydmyke håpet" om å bidra til en form for humanitær hjelp og sosialt tilbud som er mer bærekraftig, likestilt og rettferdig, og som gir mulighet for en "mangfoldighet" av bistand og sosiale tjenester.
Opphavsrett 2025 Brigit Ronde https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
Vulvodynia in heterosexual relationships
Vulvodyni, en langvarig smertetilstand i vulva som rammer rundt 15% av kvinner, er assosiert med flere helseproblemer som angst, depresjon, seksuell dysfunksjon, samt andre smertetilstander. Smerten forblir ofte oversett og usynlig for andre enn kvinnens partner, og den påvirker også partnerens seksuelle og mentale helse. Partners respons på smerten, en av de mest studerte interpersonlige faktorene som påvirker vulvodyni, kan påvirke emosjonsregulering og utfall for forholdet. Til tross for økt fokus på vulvodyni er det fortsatt for lite kunnskap om vulvodyni generelt og spesielt lidelsens innvirkning på partnere og forhold. Denne avhandlingen undersøker de relasjonelle aspektene ved vulvodyni og utforsker hvordan denne smertetilstanden påvirker både kvinnene og deres partnere, og gir innsikt i partnerens rolle i behandling og håndtering av vulvodyni. I studie I utforsket vi erfaringene til åtte par, med fokus på hvordan kontekstuelle faktorer påvirket kvinnenes mestringsstrategier. I studie II utforsket vi ambivalens og engstelse rundt etterlevelsen av motstridende maskuline idealer hos de samme mennene. I studie III utforsket vi sammenhengene mellom og forskjellige partnerresponser (støttende, omsorgsfulle og negative) og demografiske og psykoseksuelle variabler, samt forskjeller mellom menn som rapporterte å være seksuelt aktive i forhold til inaktive. De tre studiene viser at vulvodyni bidrar til mange utfordringer for par, blant annet å forstå tilstanden, håndtere sosial ekskludering, samt å navigere komplekse seksuelle normer. Mannlige partnere opplever betydelig stress ved å håndtere motstridende maskulinitetsidealer og seksuelle forventninger. Funnene fremhever også sammenhengen mellom partneres respons på smerte og psykoseksuelle helseutfall, tilfredshet med parforholdet, samt betydningen av mental helse i håndtering av vulvodyni. Parenes erfaringer understreker behovet for økt bevissthet rundt vulvodyni i samfunnet, bedre helsehjelp, og mer åpen kommunikasjon innad i parene. Basert på disse funnene foreslår vi å inkludere partnere i behandlingen av vulvodyni for å forbedre pardynamikken, spesielt knyttet til partneres respons på smerte og validering.
Opphavsrett 2025 Linn Myrtveit-Stensrud https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
Tverrsektorielt samarbeid og tidlig innsats for å motvirke ungt utenforskap
Ungt utenforskap er komplekst, og i denne avhandlingen viser det til unge utenfor opplæring eller arbeid, ofte kalt NEET (not in employment, education or training) i en internasjonal sammenheng. Dette inkluderer et mangfold unge mennesker i ulike situasjoner og med ulike behov. I Norge er det en lav andel unge i en NEET situasjon, sammenlignet med gjennomsnittet i Europa, men Norge har derimot en gruppe som har høyere risiko for helseproblemer, tidlig frafall fra utdanning og tidlig uførhet enn andre land. Utenforskap i en ung alder representerer en høyere risiko for å havne i langvarig utenforskap, som kan medføre negative konsekvenser både for den enkelte og for samfunnet. Å sikre deltakelse for flest mulig unge er derfor en viktig prioritering i internasjonal og norsk politikk. Forskningslitteraturen viser flere tiltak og strategier både på individ- og organisasjonsnivå, som generelt anses viktige i arbeidet med denne brukergruppen, blant annet tidlig innsats og tverrsektorielt samarbeid. Det er imidlertid komplekst å få innsatsene til å fungere godt, og det mangler forskning om hvilke resultater slike innsatser får for unge i utenforskap. I denne avhandlingen rettes fokuset mot NAV-kontors tilnærminger til arbeidet med unge og hvordan tjenester til unge med komplekse utfordringer jobber for å integrere tjenesteleveringen gjennom tverrsektorielt samarbeid. Jeg utforsker så hvordan dette arbeidet og samarbeidet har sammenheng med omfanget av unge utenfor opplæring eller arbeid i norske kommuner. Avhandlingens overordnede problemstilling er: «Hvilke tilnærminger har NAVkontor til det lokale arbeidet med unge og hvordan jobber tjenestene for å integrere tjenesteleveringen til unge med komplekse utfordringer? Kan lokale arbeids- og samarbeidsformer bidra til å forklare forskjeller mellom kommunene i andel unge utenfor arbeid og utdanning?» I denne avhandlingen er det spesielt samarbeidet mellom arbeids- og velferdsetaten (NAV), Oppfølgingstjenesten og de kommunale rus- og psykisk helsetjenestene som står i fokus. Tverrsektorielt samarbeid analyseres med utgangspunkt i kontingensteori (contingency theory), der begrepene integrering og differensiering brukes for å undersøke utfordringer som kan oppstå og strategier for å håndtere disse. Jeg retter avhandlingens analyser mot å identifisere mønstre på tvers av kontekster, og å sammenligne praksiser i casekommuner med ulike NEETandeler. Prosjektets forskingsdesign muliggjør slike komparative studier av kommuner med høyere og lavere andeler unge utenfor arbeid og opplæring (NEETs) enn forventet (studiens utfallsmål). Gjennom en kvantitativ analyse ble kommunene rangerte basert på at observert NEET-andel var konsekvent lavere eller høyere enn det som kunne forventes etter kontroll for en rekke kjente risikofaktorer for at unge mennesker kan miste tilknytning til arbeid og opplæring. Videre ble det utført kvalitative intervjuer med formål om å studere arbeids- og samarbeidsformer som mulige forklaringsfaktorer til variasjoner i NEET-andeler. I avhandlingens første artikkel undersøkte jeg hvordan NAV-ledere ved 18 NAV-kontor beskrev NAV-kontorets rolle i arbeidet for å motvirke ungt utenforskap. I den andre artikkelen studerte jeg integrering og differensiering i tverrsektorielt samarbeid mellom tjenester til unge utenfor opplæring eller arbeid. Denne studien inkluderte kommuner med både høyere og lavere andeler NEETs enn forventet, basert på den kvantitative analysen. Disse ble sammenlignet for å identifisere systematiske forskjeller og likheter på tvers av kommunene. Avhandlingens tredje artikkel bygger på funnene i de to foregående artiklene, og gjennom en fuzzy-set kvalitativ komparativ analyse (fsQCA) utforsket jeg om NAVs engasjement i tidlig innsats og tverrsektorielt samarbeid, samt helhetlige, integrerte tjenester, kan forklare hvorfor noen kommuner har lavere NEET-andeler enn forventet. Studiene avdekker betydelige forskjeller i hvordan NAV-kontorene tilnærmer seg arbeidet med ungdom. Noen kontorer viste en proaktiv tilnærming med et forebyggende fokus som involverte samarbeid med flere tjenester, mens andre beskrev en mer reaktiv tilnærming uten fokus på forebygging og tverrsektorielt samarbeid. Analysene viser videre at kommuner som har færre NEETs enn forventet, har en høyere grad av både forebyggende innsats og helhetlige, integrerte tjenester på tvers av sektorer. I kontrast er tjenestene mer fragmentert og reaktive i kommuner med høyere NEET-andel enn forventet. Samlet sett viser funnene at tidlig innsats og et integrert tjenesteapparat i kommunene er viktig for å motvirke ungt utenforskap.
Opphavsrett 2025 Marthine Thøgersen https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
Til tross for økt fokus på klimapolitikk og tiltak på alle samfunnsnivåer, er den kausale forbindelsen mellom olje- og gassindustrien og klimaendringer tilslørt i den offentlige debatten i Norge. Dette prosjektet argumenterer for at en slik tilstand hindrer konstruktiv debatt om fremtiden til oljeindustrien i Norge. Det utforsker faktorene som opprettholder denne frakoblingen og undersøker mulighetene for at den profesjonelle journalistikken kan utfordre den. Eksisterende forskning fremhever de ulike karakteristikkene ved det "norske klimaparadokset", der Norge har som mål å være i frontlinjen i kampen mot klimaendringer samtidig som landet er en av verdens største eksportører av olje og gass. Medie- og journalistikkforskere har identifisert dobbeltmoral i journalistikken og den hegemoniske innflytelsen til det oljeindustrielle kompleks. Sosiologer har understreket hvordan de presserende tvetydighetene mellom klima og olje har ført til ulike mestringsstrategier, og knytter disse til den høye graden av klimaskepsis blant den norske befolkningen. Basert på disse innsiktene og med fokus på perioden etter at Parisavtalen ble vedtatt, utforsker dette prosjektet nye metoder for bedre å fange og forstå dynamikken som tilslører en debatt om fremtiden til oljeindustrien i Norge. Prosjektet setter søkelys på hvordan sentrale aktører, inkludert journalister, forteller om klimaog oljespørsmål i media i liminale øyeblikk, når samfunnsstrukturer destabiliseres, som under koronakrisen. I disse øyeblikkene intensiveres meningsdannelsen for å håndtere tvetydigheter som oppstår på samfunns-, gruppe- og individnivå. Å studere fortellinger i liminale tider kan dermed avsløre både muligheter og hindringer for fremvoksende narrativer, som igjen kan bidra til å forstå potensiale for klimahandling. Ved å fokusere på "narrativt arbeid" og anvende koblingsmetoden – hvordan aktører kobler ulike elementer i sine fortellinger – peker dette prosjektet på hvordan aktører narrativt navigerer bort fra klima-olje-forbindelsen, noen ganger ved å skape "liminale narrativer" der betydningen av tid og rom endres. Dette prosjektet antyder at, når det støttes av teorien om sosiale forestillinger, kan koblingsmetoden produsere en mer nyansert og lagdelt forståelse av de underliggende forholdene som er nødvendige for den transformative endringen som trengs for å håndtere klimaendringer. Et viktig funn er at den sosiale forestillingen om det "norske oljeeventyret" i stor grad understøtter det narrative arbeidet som gjøres av ulike aktører, og fungerer som en narrativ ressurs i håndteringen av olje-klima-spørsmål. Dette innebærer at fortiden (fra oppdagelsen av olje) sees på som rik og vellykket, og at det er få eller ingen visjoner som strekker seg utover oljealderen. Gitt utfordringen med å forestille seg en fremtid uten olje i mediefortellinger, utforsker prosjektet også fremveksten av "fremtidsfortellinger om klima" i journalistikken, der samfunn etter oljen blir skildret. Gjennom tekstanalyse og intervjuer med journalistene bak disse fortellingene, finner prosjektet at slike narrativer har potensial til å engasjere leserne dypt. Journalistene ser også på det som et nyttig verktøy for å engasjere leserne om klimaendringer innenfor rammene av journalistikken som profesjon.
Opphavsrett 2025 Gøril Borgen-Eide https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
Instapoetry as a post-digital phenomenon
Denne artikkelbaserte avhandlingen undersøker det kulturelle fenomenet instapoesi som plattformbasert poplyrikk. Dette innebærer å undersøke hvordan og på hvilken måte instapoesi er bundet til den digitale sosiale medieplattformen Instagram, ved en tilnærming til plattformen som en medieøkologi for instapoesi, samt hvordan den er sammenfletter, overlapper og interagerer med andre medieøkologier. Dette gir en mulighet til å studere både effektene av plattformens infrastruktur og plattformen som en infrastruktur. Studien anvender en blandede metoder fra digital humaniora for å besvare forskningsspørsmålet: Hvordan kan vi forstå instapoesi som et post-digitalt kulturelt fenomen? Instapoesi er situert i det post-digitale. Plattformisering er en spesiell artikulasjon av det postdigitale, og mye forskning har blitt viet til å undersøke plattformiseringen av kontemporær kulturskaping. Samtidig har den distribusjonelle vendingen innen humaniora, en infrastrukturalistisk og materialistisk nyorientering i studiet av lagring, overføring og tolkning av kultur, vist behovet for et fokus på effektene som medieinfrastrukturer har, ettersom de posisjonerer og former aktører, objekter og prosesser i medieøkosystemene for kulturskaping. Støttet av en omfattende datainnsamling av skandinavisk instapoesi i form av ca. 35 000 Instagramposter og postenes metadata, bidrar avhandlingen med en ny inngang til fenomenet. Den første artikkelen i avhandlingen analyserer innholdet plattformarkivene med tagget materiale tilknyttet den kjente norske instapoeten Trygve Skaug. Ved å redegjøre for på hvilken måte instapoesi er bundet til Instagram, bidrar artikkelen med en konseptualisering av den post-digitale distribusjonsprosessen til instapoesi som et definerende trekk for hvordan instapoesi beveger seg på, utenfor og gjennom plattformen. Artikkelen bidrar også med å skissere opp en sjanger av instapoesi: instalyrikken. Dette er lyrikk laget for den typen repetisjon som aktiveres av distribusjonsprosessene på Instagram. Den andre artikkelen, skrevet sammen med Dr. Eleonora Ravizza, handler om kuratering, kanonisering og tilgang til data. Vi argumenterer for at algoritmisk kuratering på sosiale medieplattformer gjør spesifikke verk mer synlige enn andre gjennom en annen utvelgelsesprosess enn det som er tilfelle for litteratur og andre typer kunst i andre kulturelle økosystemer. Dette påvirker også hva vi studerer som forskere. Vi argumenterer for at en fruktbar måte å omgå dette på er å samle inn og undersøke store datasett. Når denne type forskningspraksis blir stoppet av plattformselskapene, har det alvorlige implikasjoner for studiet av fenomener som eksisterer digitalt på disse plattformene. Den tredje artikkelen er en utforskning av fenomenet gjennom det store datasettet av instapoesi samlet inn fra Instagram. Utforskningen etablere flere aggregerte mønstre for fenomenets utfoldelse, og en visuell nettverksanalyse av emneknaggenes samforekomster ga kunnskap om temaer og emner, samt hvor instapoesien eksisterer på Instagram. Funnene fra denne artikkelen utgjorde videre grunnlaget for utvelgelsen av instapoet-kontoene som be undersøkt i den fjerde artikkelen. Den fjerde artikkelen undersøker plattformpraksisene knyttet til instapoesi ved å spørre når en poet er en instapoet. Sosiotekniske prosesser ble undersøkt for å gi innsikt i hvilke plattformiserte relasjoner som eksisterer mellom poetene, plattformen og publikum. Artikkelen argumenterer for å forstå instapoeten som en spesifikk rolle en poet kan inneha, som går utover det å bruke Instagram som et markedsføringsverktøy, og i stedet plasserer det i nærmere forbindelse med plattformbasert deltakelseskultur. Samlet viser artiklene at instapoesi er en spesiell artikulasjon av det post-digitale i form av å være et plattformisert lyrikkfenomen. De forskjellige artikulasjonene av plattformavhengighet og plattformspesifisitet som følger med det å være plattformisert, brukes til å teorisere instapoesi som poplyrikk avhengig av Instagram for distribusjon og sirkulasjon. Denne avhandlingen bidrar til studiet av moderne poplyrikk og til det viktige feltet kulturorganisasjon, hvor studiet av hvordan noe er organisert også innebærer å redegjøre for hvordan det former det det organiserer.
Opphavsrett 2025 Camilla Holm Soelseth https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
Forming and fatigue in floating photovoltaic structures
Dette arbeidet tek føre seg problemstillingar knytt til konstruksjonstekniske analysar av eit konsept for flytande solcellepanel utvikla av Sunlit Sea AS. Konseptet baserer seg på ein flåtekonstruksjon av metall som fungerer som ei kjølande bru mellom vatnet og solcellepanela. For at løysinga skal vere kommersielt levedyktig, må flåten fungere effektivt med omsyn til varmetransport og materialbruk. Difor utforskar selskapet kreative konstruksjonsløysingar. I dag består flåten av ein skallkonstruksjon, sett saman av to forma platekomponentar av aluminium. I alle tilfelle må konstruksjonen vere levedyktig gjennom den tiltenkte levetida. Sidan solcelleanlegga er tiltenkt bruk i mellom anna marine miljø, er utmattingsbrot grunna bølgelaster ei utfordring. Denne avhandlinga presenterer nye metodar og modellar for konstruksjonsanalyse av slike komponentar. Eit av dei viktigaste bidraga er ein delmodelleringsmetode for å innlemme ringverknadar frå formingsprosessen av metallplater. Plateforminga vert simulert i LS-DYNA for ein kritisk del av konstruksjonen for å kartlegge realistisk geometri, materialtynning og fordeling av restspenningar. Ein forenkla analysemodell som omfattar heile flåten vert brukt til å berekne randvilkåra for delmodellen. Desse vert så overført mellom modellane ved å interpolere langs ekvivalente randgrenser. Det vert vist korleis ein utmattingsmodell basert på kontinuumsmekanikk kan kombinerast med delmodellering av formingsprosessen for å estimere flåtekonstruksjonen si levetid under høgsykliske laster. Det vert avdekka at utmattingsmodellen, for svært sprø eller svært duktile materiale, gjev uriktige predikasjonar når skjerspenningar er dominerande. Dette resulterer i to ulike forslag til modifikasjonar av modellen. Fyrst vert det føreslått å ta i bruk ein Hershey-Hosford-funksjon for å skildre uthaldsflata i spenningsrommet. Dette løyser problemet for duktile materiale der forholdet mellom utmattingsgrensene for skjer- og normalspenning varierer frå 1/2 til 0.585. Deretter vert det føreslått å bruka ei vilkårsbunden konveks uthaldsflate som tek omsyn til Lode-vinkeleffekten. Med denne formuleringa gjev modellen korrekte utmattingsgrenser for skjer-dominerte spenningshøve, uavhengig av kva forholdet mellom utmattingsgrensene for skjer- og normalspenning er. Dette er interessant for vidare utforsking av flåtedesign basert på additiv tilverknad, då desse materiala viser seg å ha svært sprø utmattingseigenskapar.
Opphavsrett 2025 Sigbjørn Tveit https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
Yrkesfaglærerens profesjonsfaglige digitale kompetanse i et yrkesdidaktisk perspektiv (PRODYRK)
Det er lite forskning som belyser yrkesfaglæreres profesjonsfaglige digitale kompetanse, og forsknings- og kvalifikasjonsrammeverk tar ikke nødvendigvis høyde for yrkesfaglærerprofilens særtrekk. Denne ph.d.- studien har hatt som mål å utforske yrkesfaglæreres profesjonsfaglige digitale kompetanse (PfDK) gjennom en litteraturstudie og empiriske undersøkelser med vekt på bruk av lærings- og dokumentasjonssystemer i fag- og yrkesopplæring. Målet har vært å bidra til en internasjonal diskusjon om utviklingen av forsknings- og kvalifikasjonsrammeverk for yrkesfaglæreres PfDK, aktualisere metoder for kunnskapsutvikling på feltet og belyse yrkesfaglæreres PfDK i praksis som et bidrag til det yrkesdidaktiske forskningsfeltet. Studien har et flermetodisk design. Etter litteraturstudien har jeg kunnet forfølge temaene videre i to forskningskontekster. Den ene er min deltakelse som ph.d.-stipendiat i et NFR-finansiert innovasjonsprosjekt. Dette var et designbasert breddeprosjekt hvor ulike aktører innenfor flere yrkesfaglige utdanningsprogram skulle prøve ut og justere bruken av digitale lærings- og dokumentasjonsverktøy. Den andre konteksten er gjennomføringen av to utviklingsforsøk i hudpleiefaget ved en videregående skole, en case-studie der jeg var praktikerforsker på egen arbeidsplass. Begge forskningskontekstene er lagt opp som innovasjonsprosjekter med elementer fra designbasert forskning, der lokal utprøving og erfaringsutveksling med utgangspunkt i forskning har stått sentralt. Designkriterier for bruk av digitale mapper, såkalte ePortfolio-systemer, har blitt presentert for og diskutert med lærere, skoleledere og arbeidslivsaktører som inspirasjon til justering og utprøving både innledningsvis og underveis i prosjektperioden. Det empiriske materialet er analysert for å kunne belyse temaene og målsettingene i doktorgradsprosjektet – hvordan yrkesfaglæreres PfDK kan forstås og studeres, og hvilke kompetanser de trenger for å kunne iverksette en oppdatert, teknologistøttet yrkesdidaktisk opplæring. Prosjektets begrepsramme er inspirert av sosiokulturell teori med vekt på grensekryssing og bruk av grenseobjekter, og et aktør- og systemperspektiv på yrkesdidaktikk. Forskning på PfDK og læringsfremmende bruk av digital teknologi knyttet til yrkesfaglærerprofilen står sentralt. Avhandlingen er artikkelbasert, og kappa har følgende problemstilling: Hvordan kan yrkesfaglæreres profesjonsfaglige digitale kompetanse (PfDK) forstås i et yrkesdidaktisk perspektiv? Artikkel 1 er en litteraturstudie som utforsker en konseptuell modell for yrkesfaglæreres digitale kompetanseutvikling. Studien identifiserte fire hovedtemaer som bør få eksplisitt oppmerksomhet i videre forskning: sammenhengen mellom skole og arbeid, yrkesfagspesifikk digital didaktikk, adaptiv pedagogikk, samt innstilling og fortrolighet med digitale teknologier. Forskningsgjennomgangen gav ikke grunnlag for å konstruere en utviklingsmodell, men skissen synliggjør behovet for både generiske og mer yrkesrettede digitale kompetanser. Disse inkluderer profesjonelle roller, bruk av digitale ressurser og samarbeid med arbeidslivet. De handler også om teknologiforbedret yrkesfagspesifikk didaktikk tilpasset elevenes ferdighetsnivå og integrasjon av lokal arbeidslivspraksis. Studien understreker behovet for et prosess- og handlingsbasert rammeverk tilpasset yrkesfaglæreres PfDK. Artikkel 2 studerer utviklingen av yrkesfaglæreres digitale kompetanse ved implementering av blogg som grenseobjekt gjennom praktikerforskning. Resultatene viser hvordan yrkesfaglærere og arbeidslivsaktører samarbeider om å veilede elever i markedsføring av ungdomsbedrifter og praktisk utførelse via blogg og læringsplattformer. Utviklingen av yrkesfaglærernes PfDK blir identifisert som et sett av hybride kompetanser: oppdatert digital yrkesutøvelse, multimediakompetanse, etisk bruk av teknologi i skole og arbeidsliv, og utvikling av teknologistøttede læringsprosesser på tvers av skole og arbeidsliv. Kompetanseutviklingen handlet om kontinuerlig refleksjon og reorganisering av praksis i tråd med teknologiutviklingen, snarere enn innlæring av bloggen som verktøy. Artikkel 3 undersøker yrkesfaglæreres PfDK ved å studere variasjoner i bruken av ePortfolioer og dokumentasjonssystemer på tvers av fagområder. Resultatene validerer YFL-modellen fra Artikkel 1, og framhever behovet for utvikling av digitale grensekryssende opplæringspraksiser. Yrkesfaglærere må kunne bruke ePortfoliosystemer til ulike yrkesdidaktiske formål, som bruk av multimedia for autentisk vurdering, trening på yrkesspesifikke dokumentasjonskrav og utvikling av mer tverrfaglig og helhetlig dokumentasjonspraksis. I utviklingen av Personal Learning Environment (PLE) kreves en adaptiv tilnærming der læreren støtter elevenes motivasjon, yrkesfaglige engasjement og etiske innsikt. Studien viser at utviklingen av PfDK er avhengig av tilkoblingsmuligheter og samarbeid med ulike opplæringsansvarlige, samtidig som organisatoriske og politiske barrierer må overvinnes for å kunne lykkes. I lys av kappas forskningsgjennomgang, metodologiske refleksjon og teoretiske perspektiver har jeg drøftet delprosjektene som en helhet, og presentert ph.d.-studiens samlede funn i et yrkesdidaktisk koblingsrammeverk for yrkesfaglæreres PfDK. Resultatene tolkes i lys av det teoretiske fortolkningsrammeverket, inspirert av temaene i YFLmodellen. En slik strategi ble valgt for å imøtekomme behovet for mer retningsgivende og kontekstsensitive beskrivelser for yrkesfaglæreres PfDK, og belyse ph.d.-studiens hovedproblemstilling. Resultatene utgjør et kunnskapsgrunnlag for kvalitetsutvikling av fag- og yrkesopplæring, yrkesfaglærerutdanning og videreutdanning for yrkesfaglæreres PfDK.
Opphavsrett 2025 Berntsen Svanhild Kristine https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0